Table of Contents

CAPITOLUL 1. INTRODUCERE

CAPITOLUL 2. „DUALISMUL” ESTE EREZIE

CAPITOLUL 3. CÂT DE PUTERNIC ESTE DUMNEZEU?

CAPITOLUL 4. LA GOLGOTA A FOST ZIUA VICTORIEI

CAPITOLUL 5. PRIMUL PRINCIPIU: DUMNEZEU ARE UN PLAN

CAPITOLUL 6. AL DOILEA PRINCIPIU: DUMNEZEU ESTE ÎNTOTDEAUNA ÎN CONTROL

CAPITOLUL 7. AL TREILEA PRINCIPIU: TOATĂ LUMEA LUCREAZĂ PENTRU DUMNEZEU

CAPITOLUL 8. AL PATRULEA PRINCIPIU: DUMNEZEU ÎI PEDEPSEȘTE TOCMAI PE OAMENII PE CARE ÎI FOLOSEȘTE

CAPITOLUL 9. AL CINCILEA PRINCIPIU: DIAVOLUL ESTE AGENTUL TUTUROR RELELOR

CAPITOLUL 10. AL ȘASELEA PRINCIPIU: NU TOATE NENOROCIRILE SUNT PEDEPSE

CAPITOLUL 11. PROVIDENȚA LUI DUMNEZEU, O TAINĂ

CAPITOLUL 12. „NU E CORECT!”

SUVERANITATEA LUI DUMNEZEU ÎN PROVIDENȚĂ

John G. Reisinger

Copyright © 2002 John G. Reisinger.

Toate drepturile rezervate. Nici o parte a acestei publicații nu poate fi reprodusă, stocată sau transmisă în orice formă și prin orice mijloace – electronice, mecanice, prin fotocopiere, microfilmare, înregistrare sau alt fel – cu excepția unor citate scurte în recenzii, fără permisiunea prealabilă a deținătorului drepturilor de autor. Stocarea neautorizată a acestei publicații pe pagini de internet altele decât cele permise în mod expres este interzisă.

Publicat în original sub titlul The Sovereignty of God in Providence, la editura New Covenant Media, 5317 Wye Creek Drive, Frederick, MD 21703-6938, SUA, a ministry of Grace New Covenant Church.

Tradus și publicat cu permisiune.

Traducerea: Cristi Pavel.

Corectură, redactare și editare: Biserica Baptistă Logos, București -www.logosbucuresti.ro

Design copertă și tehnoredactare pentru edițiile în format electronic: Asociația MAGNA GRATIA - www.magnagratia.org

SUVERANITATEA

LUI DUMNEZEU

ÎN PROVIDENȚĂ

John G. Reisinger

Din El, prin el și pentru El sunt toate lucrurile.

A Lui să fie slava în veci! Amin.

Romani 11:36

CAPITOLUL 1. INTRODUCERE

În legătură cu suveranitatea lui Dumnezeu în providență, sunt șase principii fundamentale pe care le găsim în Cuvântul lui Dumnezeu și care întăresc mesajul mântuirii. Este esențial să înțelegem și să credem aceste șase principii, pentru a avea o înțelegere biblică atât a lui Dumnezeu Însuși, cât și a teologiei despre harul Său suveran. A înțelege și aplica aceste adevăruri în viața de fiecare zi reprezintă temelia nădejdii biblice care ne conduce spre adevărata bucurie în Domnul. Existența noastră în această lume nebună și fără speranță va fi lipsită de sentimentul siguranței și de convingeri sincere și nezdruncinate, dacă nu vom cunoaște și aprecia suveranitatea lui Dumnezeu în providență, concretizată în aceste șase adevăruri biblice.

Înțelegi tu mesajul speranței și al harului care este expus în Cuvântul lui Dumnezeu sau ai probleme încercând să „asamblezi” totul într-un sistem coerent? Poți aplica adevărurile biblice în viața ta de zi cu zi sau ți se pare că doctrinele Cuvântului lui Dumnezeu sunt irelevante pentru „situațiile vieții” tale? Această broșură are scopul de a-ți veni în ajutor în mod clar și precis în aceste domenii. De asemenea, vrea să te ajute să înțelegi ce spune Biblia de fapt și ce înseamnă ceea ce spune, iar apoi să te ajute să aplici mesajul la situațiile cărora trebuie să le faci față în viața ta personală.

Mai întâi enumăr cele șase principii, iar mai apoi le vom discută pe rând.

1.      Dumnezeu are un plan și un scop definit pentru lume. Iov 23:13; Efeseni 1:8-12.

2.      Dumnezeu este întotdeauna în controlul tuturor lucrurilor și este mereu activ pentru a-Și duce la împlinire planul. Habacuc 1:1-11; Isaia 10:5, 6.

3.      Dumnezeu controlează și folosește pe oricine, chiar și pe diavol, pentru a împlini planul Său. Isaia 10:7-11; Psalmul 76:10.

4.      Dumnezeu îi pedepsește pe oamenii de care Se folosește pentru a-Și duce la îndeplinire planul, atunci când aceștia acționează cu motivații greșite. Isaia 10:12-16; Fapte 2:23, 24; Matei 27:15-26.

5.      Toate lucrurile sunt de la Dumnezeu, dar diavolul este agentul răului. 2 Samuel 24:1; 1 Cronici 21:1

6.      Chiar dacă toate bolile și nenorocirile sunt parte a scopului lui Dumnezeu și sunt sub controlul Său suveran, nu trebuie să înțelegem că boala și necazul reprezintă neapărat pedeapsă pentru păcat. Iov 1:1, 6-2:10; 13:15.

Înainte să ne uităm îndeaproape la aceste șase principii, dă-mi voie să te provoc mental ca să mă asigur că te bag „în priză”. Este un test atât al cunoștințelor tale biblice de bază, cât și al abilității de a le aplica la situațiile din viața ta. Ne împotrivim în mod natural gândirii profunde, în mod special când vine vorba de lucruri noi. Precum acul unui vechi patefon stricat, preferăm să ne înțepenim în același șanț, rulând în gol. De aceea, vreau să mă asigur că mintea ta este „cuplată” și că într-adevăr gândești.

Închipuie-ți că este duminică dimineață, și-n timp ce te bărbierești asculți radioul. Deodată crainicul anunță că în toiul nopții trecute toate bordelurile, toate magazinele cu material pornografic, toate cazinourile și toate celelalte spații folosite în vederea promovării păcatului în mod misterios s-au prăbușit și au fost distruse în totalitate. Reacția ta ar fi probabil „Slavă Domnului!” Apoi, ajuns la școala duminicală, cineva te-ar întreba: „Cum îți explici aceste lucruri? Ce crezi că s-a întâmplat?” Sunt sigur că ai răspunde „A fost mâna lui Dumnezeu! Cu siguranță a fost Dumnezeu!” Și-ai avea dreptate! Oamenii necredincioși cu siguranță cu vor accepta astfel de explicații, iar ziarele și crainicii TV vor inventa tot felul de teorii, însă tu Îi vei atribui tot ce s-a întâmplat lui Dumnezeu și te vei bucuri de lucrarea Sa suverană.

Acum, să presupunem că în următoarea duminică dimineața, în timp ce te bărbierești și asculți radioul, îl auzi din nou pe crainic anunțând: „Azi-noapte, toate bisericile creștine din țară s-au prăbușit într-un mod misterios și au fost distruse!” Mă întreb: ce ai spune atunci? Ar mai spune majoritatea creștinilor: „Binecuvântat să fie Dumnezeu” sau ar spune, „O, a fost mâna diavolului”?

De ce să-L învinuim – sau mai degrabă să-L onorăm – pe Dumnezeu pentru prima situație (distrugerea localurilor păcătoase) și să-l învinuim pe Satan pentru distrugerea bisericilor? Dacă înțelegem bine Scriptura, în special texte ca Romani 11:36 sau Romani 8:28, atunci ar trebui să recunoaștem mâna lui Dumnezeu în ambele situații. Tema principală a acestei broșuri este să ne învețe că Dumnezeu controlează într-un mod suveran orice lucru care se petrece, fie el „bun” sau „rău”. Dumnezeu este implicat, într-un mod sau altul, în fiecare detaliu, și-n fiecare minut al oricărui eveniment. Dacă n-ar fi așa, atunci într-adevăr, n-am avea nici o nădejde, nici o siguranță pentru viețile noastre în această generație confuză.

CAPITOLUL 2. „DUALISMUL” ESTE EREZIE

Atunci când oamenii Îi atribuie lui Dumnezeu ceea ce este bun și îl învinovățesc pe diavol de tot ce este rău, ei se fac vinovați de o erezie veche numită „dualism”. Dualismul îi vede pe Dumnezeu și pe diavol (binele și răul) ca două puteri distincte, suverane și independente, care se luptă pentru controlul final asupra acestei lumi. Noi sperăm din răsputeri că „partea noastră” va câștiga, dar uneori lucrurile nu arată prea bine. Din păcate cei mai mulți dintre creștinii de azi sunt vinovați de această erezie – atât mișcările carismatice, cât și toți ceilalți care accentuează sănătatea și bogăția ca drepturi pe care creștinul le primește la naștere și-l învinuiesc pe Satan de orice lucru care împiedică „fericirea noastră personală”. Aceasta este cea mai groaznică fațetă a ereziei dualismului.

Dar de ce oare creștini sinceri fac asta? De ce Îi atribuie binele lui Dumnezeu și răul diavolului, negând astfel inconștient suveranitatea lui Dumnezeu? Probabil pentru că încearcă să-L „protejeze” pe Dumnezeu. Încearcă să facă mai ușoare credința în El și dragostea față de El, scutindu-L de orice-ar părea rău și atribuindu-I tot ce-I mai bun. O tânără soră medicală care lucra la spitalul de urgență mi-a spus că ori de câte ori vreo persoană, dintr-o anume biserică din acel oraș, avea un accident, păstorul venea în grabă la spital și primele sale cuvinte către victimă și familia sa erau: „Amintiți-vă că Dumnezeu nu are nimic de-a face cu asta!” Cred că bietul om se temea ca nu cumva oamenii să se lase de credință! Dacă te gândești puțin la afirmația păstorului, îți vei da seama că este ridicolă! Omul încerca probabil să „Îl protejeze” pe Dumnezeu, dar de fapt el „turna fundația” disperării și necredinței. El lăsa persoana vătămată fie în mâna lui Satan, fie în voia sorții. În mod inconștient, Îl scotea pe Dumnezeu afară din imagine tocmai când persoana afectată avea cea mai mare nevoie de siguranța controlului suveran al lui Dumnezeu.

Într-o seară, cineva mi-a povestit despre un prieten al său care a murit într-un accident, în care un avion militar s-a prăbușit. Căutând s-o consoleze pe mama îndurerată, ofițerul responsabil de situația respectivă i-a spus următoarele:

„Așa ceva n-are cum să se repete! A fost un accident ciudat, care n-are cum să mai aibă loc. Nimeni n-ar fi putut să anticipeze ori să controleze ce s-a-ntâmplat! Pur și simplu, nu există nici o explicație!”

Mama celui decedat era o creștină care înțelesese adevărul despre care vorbim noi și a răspuns:

„Domnule, poate că dumneavoastră nu credeți că Dumnezeu era în acel avion cu fiul meu, însă eu cred! Nu am nici cea mai mică idee de ce a ales Dumnezeu ca acest lucru să se întâmple, dar știu că toate fac parte din scopul Său suveran și că avionul, vremea și viața fiului meu erau în controlul mâinii Lui.”

Cât de mult diferă teologia și nădejdea acestei mame de cele ale pastorului din camera de gardă a spitalului de urgență!

CAPITOLUL 3. CÂT DE PUTERNIC ESTE DUMNEZEU?

Să presupunem că tu ai fi fost victima accidentului și că stăteai acolo, pe patul de spital. Teologia acelui pastor și „cuvintele lui de mângâiere” te-ar fi ajutat? Cum te-ai simți când cineva ți-ar spune că Dumnezeu nu are nimic de-a face cu ceea ce s-a întâmplat? Cât timp ți-ar lua să începi să-ți pui niște întrebări logice și serioase, cum ar fi: „Unde era Dumnezeu când s-a întâmplat aceasta? Ar fi putut să mă scape? De ce nu m-a scăpat? A fost diavolul mai tare decât Dumnezeu în această situație? Diavolul a cauzat acest accident, chiar dacă Dumnezeu încerca din răsputeri să nu mi se-ntâmple așa ceva?” Curând, vei începe să te întrebi dacă nu cumva ești de partea necâștigătoare. Te-ai gândi, și pe bună dreptate, că dacă pastorul este îndreptățit să afirme ce afirmă, atunci poate că Dumnezeu nu este atât de puternic pe cât te-ai gândit tu că este.

Sunt sigur că înțelegi deja: dacă Dumnezeu nu ar fi suficient de tare încât să controleze atât lucrurile bune, cât și cele rele, atunci suntem în mare necaz. Când lucrurile rele sunt mai multe decât cele bune (așa cum se întâmplă în zilele noastre), se pare că pierdem războiul. Ni se pare că „partea noastră” este cea slabă. Chiar dacă îți dai seama sau nu, exact acest lucru are loc în inimile multor credincioși de azi. Această generație a uitat de suveranitatea lui Dumnezeu și aclamă domnia „voinței libere” a omului. Am uitat de sfințenia lui Dumnezeu și proclamăm „fericirea personală” a omului ca scop major și obligație a evangheliei. Suntem atât de ocupați de noi înșine și de plăcerile noastre, încât literalmente am ajuns să credem că Dumnezeu există doar pentru a ne face „fericiți”, dându-ne tot ceea ce inimile noastre păcătoase și egoiste doresc. Dumnezeu este văzut de mulți ca un valet, gata să ne care valiza noastră cu ambiții personale oriunde Îi spunem noi – o numim „rugăciunea cu credință”. Când nu primim ceea ce vrem, atunci fie ne învinovățim de lipsă de credință, fie ne pierdem încrederea în promisiunile lui Dumnezeu (ceea ce credeam noi în mod fals ca fiind promisiunile Sale).

Cu cât mai mult avem impresia că păcatul și mânia triumfă, cu atât mai mult ni se pare că Dumnezeu pierde bătălia, pentru că este slab și neputincios. Disperarea, frustrarea și depresia acestei generații prezente sunt direct proporționale cu înțelegerea greșită a controlului suveran al lui Dumnezeu asupra tuturor lucrurilor, iar cei mai rău stă să vină. Evanghelia de tip „Dumnezeu vrea să fii sănătos și bogat” se dovedește a fi cauza primară pentru lepădarea de credință a acestei generații. „Dumnezeul dragostei”, care ar trebui să-ți dea tot ce-ți dorește inima, va fi disprețuit și luat în batjocură atunci când nu livrează bunurile.

Creștinul care trăiește în aceste vremuri grele și care chiar înțelege Scriptura, este asemenea băiețelului care juca baseball. Un bărbat care tocmai a venit îl întrebă: „Cât e scorul?”, iar băiatul răspunde: „40 la 0”. Bărbatul întreabă: „Și cine câștigă?”; băiețelul răspunde, „Cealaltă echipă.” Bărbatul vrând să fie empatic, îi spune: „Cred că ești tare descumpănit.” Însă băiețelul și-a ridicat privire și a spus: „O, nu, deloc. Nici măcar nu a venit rândul nostru să lovim mingea (să atacăm)”.

Creștinul nu se uită la titlurile din ziare, nu se uită la șanse ori experți, nu se lasă impresionat de „soartă” sau de ce spun „profeții mincinoși”; copilul lui Dumnezeu care are o înțelegere clară a Scripturii privește spre Dumnezeul suveran descoperit în mod clar în Scriptură. Creștinul informat știe că el este în echipa câștigătoare, indiferent de ce e scris pe tabela de marcaj a lumii. El știe că Isus Hristos este Domnul, indiferent de ceea ce se întâmplă în lume sau în viața sa personală; el este încrezător că totul, în cele din urmă, va fi atât spre binele său, cât și spre gloria lui Dumnezeu!

CAPITOLUL 4. LA GOLGOTA A FOST ZIUA VICTORIEI

Chiar și în ziua aceea, în care păcătoșii „cu mâini murdare” L-au răstignit pe cruce pe Mântuitorul nostru, împlinind fără să știe hotărârea mai dinainte a lui Dumnezeu, Isus Cristos a era Domnul nostru, iar Tatăl Său era în controlul total al tuturor lucrurilor. Domnul nostru binecuvântat era în stăpân peste situație, suveran și puternic, chiar și în momentul când oamenii strigau: „Unde este acum Dumnezeul tău?” provocându-L să coboare de pe cruce ca să probeze că este Fiul lui Dumnezeu. Dacă tu și cu mine am fi fost la cruce în ziua aceea, ne-am fi întrebat probabil și noi dacă Dumnezeu era într-adevăr Tatăl Domnului nostru Isus. Și dacă da, ne-am fi întrebat de ce n-a venit să-L ajute. De ce a permis Tatăl să se întâmple toate aceste lucruri Fiului Său drag? N-am fi înțeles niciodată, decât dacă ne-ar fi fost descoperit, că acel ceas din zi era clipa specifică din timp către care Dumnezeu a mișcat toate lucrurile din momentul căderii lui Adam.

Nu a existat o zi în care Dumnezeu să fi fost mai victorios în puterea Sa, în dragostea Sa și în sfințenia Sa decât în ziua crucii la Calvar. Isus Hristos nu a fost un martir; Fiul lui Dumnezeu nu a fost o victimă. Acea zi la Golgota a fost ziua victoriei lui Dumnezeu și nicidecum o zi a înfrângerii. Dumnezeu a fost Maestrul de Ceremonii, care a controlat fiecare detaliu al acelui eveniment. Poate că lumea și diavolul s-au gândit că au dejucat planul și scopul lui Dumnezeu, dar s-au înșelat. Golgota a fost ziua victoriei glorioase a harului suveran. Păcătoșii jubilau și batjocoreau fără a fi conștienți de faptul că toate gândurile și acțiunile lor împlineau de fapt scopuri hotărâte mai dinainte de Dumnezeu.

Haideți să ne uităm acum la cele șase principii ale Cuvântului lui Dumnezeu pe care se bazează aceste adevăruri glorioase.

CAPITOLUL 5. PRIMUL PRINCIPIU: DUMNEZEU ARE UN PLAN

Primul principiu începe cu Dumnezeu și scopurile Sale. Dumnezeu are un plan clar și un scop precis pentru lume. (Iov 23:13; Efeseni 1:8-12)

Nu vrem să petrecem prea mult timp pentru acest punct, de vreme ce intenționăm să dedicăm o întreagă broșură acestui subiect. Dați-mi voie să rezum și să subliniez acest adevăr prin câteva versete din Scriptură.

„Dar hotărârea Sa este luată, cine I se va împotrivi? Ce-I dorește sufletul aceea face.” Iov 23:13

1.     Dumnezeu are un plan. „Hotărârea Sa este luată … ce-i dorește sufletul …”

2.     Planul lui Dumnezeu este neschimbător. „Cine I se va împotrivi?

3.     Planul lui Dumnezeu trebuie și va reuși. „chiar (ceea ce El dorește sau plănuiește) aceea face.”

4.     Planul lui Dumnezeu implică toate lucrurile care se petrec.

„…fiind rânduiți mai dinainte, după hotărârea Aceluia care face toate după sfatul voii Sale.” Efeseni 1:11

„Pe de altă parte, știm că toate lucrurile lucrează împreună spre binele celor ce-L iubesc pe Dumnezeu, și anume spre binele celor ce sunt chemați după planul Său.” Romani 8:28

Pelagianismul contestă faptul că Dumnezeu are un plan. Arminianul neagă faptul că planul este specific și cuprinde toate lucrurile. Mărturisirea de credință spune: „Dumnezeul din veșnicie a hotărât, prin sfatul înțelept și sfânt al voii Sale libere și neschimbătoare, orice eveniment care are loc”. Iată alte câteva pasaje despre același subiect:

** Dumnezeu face totul DELIBERAT – Psalmul 115:3

** Dumnezeu face ceea CE-I PLACE – Psalmul 135:6

** Dumnezeu face toate lucrurile după cunoștința, puterea și dorința Sa veșnică. Isaia 46:10 și Faptele Apostolilor 15:8.

Dacă te simți tentat să le respingi și pe acestea, îți sugerez să te uiți la câteva versete mai „dure” (Deuteronom 2:30; 1Samuel 16:14 și Romani 9) și să încerci apoi să le potrivești în sistemul tău teologic. Un exemplu clasic de suveranitate a lui Dumnezeu în îndeplinirea scopurilor Sale îl găsim în 2 Samuel 17:1-14:

versetele 1-3                     Dumnezeu transmite un sfat bun

versetul 4                           Absalom este gata de acțiune

versetele 5-13                  Este dat un sfat rău, deliberat

versetul 14                        Dumnezeu a hotărât ca Absalom să creadă o minciună

Așa cum am menționat mai devreme, rândurile de mai sus sunt foarte sumare și vor fi completate mai târziu. Hotărârile lui Dumnezeu reprezintă un subiect în sine și merită mult mai mult spațiu decât îi putem acorda acum. Acum, să mergem mai departe.

CAPITOLUL 6. AL DOILEA PRINCIPIU: DUMNEZEU ESTE ÎNTOTDEAUNA ÎN CONTROL

Al doilea principiu rezultă din (și continuă natural) primul principiu: nu doar că Dumnezeu are un plan, dar El și împlinește sau lucrează în viitor acel plan. Cel de-al doilea principiu sună așa: Dumnezeu are întotdeauna control asupra tuturor lucrurilor și este mereu la lucru pentru a-Și îndeplini planul Său (Habacuc 1:1-11; Isaia 10:5, 6)

Uneori, planul lui Dumnezeu cheamă o trezire și vine o zi a Cincizecimii, când mii de suflete intră în Împărăția lui Dumnezeu. Alteori, planul Lui ne cheamă la judecată. Isaia numește judecata lui Dumnezeu o „lucrare necunoscută”, dar este fără doar și poate lucrarea lui Dumnezeu. Așa cum există o zi a coborârii Duhului Sfânt, în care mii de oameni sunt mântuiți, tot așa putem vorbi și de o zi a judecății – când un potop planetar târăște întreaga rasă umană în osânda veșnică. Noi trebuie să-L vedem pe Dumnezeu ca autorul ambelor evenimente! Fie că vorbim despre Cincizecime sau despre potop, fie că vorbim despre evenimentele din Faptele Apostolilor 2 sau despre cele din Geneza 6, Dumnezeu are control total și duce la îndeplinire planul Său. Ploaia și recolta bogată, dar și seceta ori hambarele goale sunt din mâna aceluiași Dumnezeu suveran! Noi trebuie să învățăm să-L lăudăm în ambele situații (Habacuc 3:17-19).

TĂCEREA LUI DUMNEZEU

Primul text din Scriptură la care vrem să ne uităm pentru a sublinia acest adevăr este cartea Habacuc – scrisă în primul rând pentru a ne da o perspectiva biblică asupra istoriei. Profetul se confruntă cu o problemă pe care o întâlnim des și în zilele noastre. El abordează întrebarea: „Cum poate permite un Dumnezeu sfânt ca răii să-i biruiască pe cei neprihăniți?” Pentru că se pare că asta se întâmplă: oamenii răi triumfă și de obicei chiar în fața celor neprihăniți. Am putea pune întrebarea și în alt fel: „De ce uneori Dumnezeu pare să fie surd la rugăciunile poporului Său, atunci când ei Îl cheamă în vremuri de necaz și confuzie?” Să ne uităm în text pentru a găsi răspunsul:

Proorocia descoperită prorocului Habacuc. Până când voi striga către Tine, Doamne, fără s-asculți? Până când mă voi tângui Ție, fără să dai ajutor? Pentru ce mă lași să văd nelegiuirea și Te uiți la nedreptate? Asuprirea și silnicia se fac sub ochii mei, se nasc certuri și se stârnește gâlceavă. De aceea legea este fără putere și dreptatea nu se vede, căci cel rău biruiește pe cel neprihănit, de aceea se fac judecăți nedrepte. Aruncați-vă ochii printre neamuri și priviți, uimiți-vă și îngroziți-vă! Căci în zilele noastre voi face o lucrare, pe care n-ați crede-o dacă v-ar povesti-o cineva! Iată, voi ridica pe Haldei, popor turbat și iute, care străbate întinderi mari de țări, ca să pună mâna pe locuințe care nu sunt ale lui. Habacuc 1:1-6

În timp ce citești aceste lucruri, observă că în versetul 2 Habacuc se roagă lui Dumnezeu și Îl acuză fie că n-a auzit, fie că n-a răspuns la strigătul cererilor sale. Habacuc Îl roagă pe Dumnezeu să trimită o trezire, dar în schimb se pare că Dumnezeu nu face nimic și îngăduie ca lucrurile să ia o întorsătură mai rea. Habacuc se uită în jurul lui și vede violență, corupție și nedreptate, iar Dumnezeu pare că nu face nimic cu privire la acestea. Habacuc vrea să aibă loc trezirea, dar nu vede altceva decât o creștere a nelegiuirii.

Versetul 3 afirmă că Dumnezeu îl forțează pe Habacuc să privească bine la această situație îngrozitoare. Este ca și cum Dumnezeu insistă ca el să observe și să cunoască violența din toate părțile. „Văd nedreptate, văd răutate în toate domeniile vieții; aud oamenii blestemându-L pe Dumnezeu; și, mai rău decât atât, se pare că Dumnezeu nu face nimic!” În versetul 4, Habacuc concluzionează: „De aceea legea este fără putere.” El descrie societatea ca fiind controlată de nelegiuire, iar cel rău, dacă are bani destui, poate scăpa nepedepsit. Habacuc descrie o situație în care se regăsește exact societatea plină de nelegiuire din zilele noastre. În aceste prime patru versete, întâlnim acuzațiile aduse la adresa lui Dumnezeu – unde „acuzații” este chiar un cuvânt corect. Habacuc îl acuză pe Dumnezeu ori că este surd, ori că nu este suficient de puternic ca să asculte și să răspundă rugăciunilor lui. Dumnezeu pare fie incapabil, fie nedoritor să facă ceva cu privire la situația groaznică din societate, iar Habacuc simte că parcă-și pierde timpul rugându-se.

În versetul 5, Dumnezeu îi răspunde lui Habacuc, iar răspunsul său este mai greu de înțeles decât tăcerea Sa. Acum, amintiți-vă că Habacuc se roagă pentru poporul de care Dumnezeu se legase prin legământ. El vorbește despre națiunea lui Israel. Vreau să observați cu atenție versetul 5, unde Dumnezeu spune: „...în zilele voastre voi face o lucrare...” Apoi, în versetul 6 Dumnezeu spune: „...voi ridica pe haldei...” Dumnezeu îi răspunde lui Habacuc și-i spune: „Sunt cât se poate de atent și de activ, nu sunt nici surd, nici orb, nici neputincios!” Versetul 5 pare chiar amuzant, când Dumnezeu spune: „Când îți voi spune care este lucrarea pe care o voi face, nu Mă vei crede” și cu siguranță că, atunci când Dumnezeu îi spune lui Habacuc ce are de gând, bietul profet este mai supărat decât era înainte. Dacă la început el era nedumerit de ceea ce părea inactivitatea lui Dumnezeu, acum problema lui majoră este legată de preconizata activitate a lui Dumnezeu. Uneori, planurile și scopurile lui Dumnezeu par mai rele decât tăcerea Sa. Ce anume urma Dumnezeu să facă? La acel moment, Dumnezeu a mandatat națiunea Haldeilor și i-a împins să invadeze națiunea lui Israel. Haldeii urmau să fie instrumentul lui Dumnezeu de pedepsire a Israelului; acest lucru reiese clar din text. Haldeii dau năvală, iar responsabil de trimiterea lor este Dumnezeu!

„CEL RĂU A FĂCUT-O!”

Cei mai mulți tele-predicatori ar fi spus: „Aceasta este o minciună, pentru că Dumnezeu este un Dumnezeu bun și ceva foarte bun este pe cale să ți se întâmple, chiar azi!” Este adevărat că invazia haldeilor a fost folosită de Dumnezeu cu scopuri bune; de fapt, acest moment groaznic era mijlocul prin care venea pocăința și astfel căpăta răspuns rugăciunea pentru trezire a lui Habacuc. Oricum, un astfel de Dumnezeu și astfel de metode nu s-ar potrivi niciodată cu ideea sau conceptul nostru despre Dumnezeu și despre suveranitatea Sa. Trebuie să ne intre bine în cap că atunci când haldeii vin, nu „diavolul i-a trimis”, ca să ne strice petrecerea, ci Însuși Dumnezeu. Nu contează ce ne șochează din ce se-ntâmplă în jurul nostru azi; dacă a avut loc, înseamnă că este mâna lui Dumnezeu la mijloc, altfel nu s-ar fi întâmplat. Dumnezeu are astfel ceva de îndeplinit. Noi trebuie de aceea să căutăm fața Lui și să-I cerem har, ca să învățăm lecția pe care El caută să ne-o predea prin această încercare, și să nu mai dăm vina pe diavol.

Când îl învinuim pe diavol pentru toate dificultățile noastre, nu facem altceva decât să ne întărim în trufia neprihănirii personale: „Chiar suntem niște creștini super-spirituali, dacă diavolul ne atacă atât de puternic!” Până când nu vei vedea mâna lui Dumnezeu în toate lucrurile, te vei lupta atât împotriva lui Dumnezeu, cât și împotriva scopului pentru care El îngăduie această problemă. Nimic nu este mai tragic decât să asculți un credincios, sincer dar eronat, dând vina pe diavol pentru propriile prostii; știe el că diavolul a făcut asta pentru că el era atât de spiritual! N-ar recunoaște în ruptul capului că toate astea se întâmplă din cauză că el credea și aștepta ceva ce Dumnezeu nu i-a promis niciodată, refuzând în același timp să accepte situația ca fiind îngăduită de Dumnezeu. Teologia sa greșită îl împiedică să-L audă pe Dumnezeu vorbindu-i prin încercări; și încă și mai rău, se întărește în spiritualitatea sa falsă.

Observați ce spune textul? „Eu (adică Dumnezeu, nu diavolul!) voi face o lucrare...”, iar această lucrare va fi o lucrare de judecată. Observați din nou accentul din versetul 6: „Eu (nu diavolul!) voi ridica pe haldei...” Dumnezeu este Cel care trimite această națiune îngrozitoare împotriva poporului Său ales. Mai târziu, Dumnezeu promite că îi va judeca pe haldei pentru ceea ce au făcut, dar acest lucru va avea loc mai târziu, conform altui principiu.

Pentru că acest al doilea principiu este atât de important, și de vreme ce este baza pentru tot ceea ce urmează, dați-mi voie să vă dau un alt pasaj care ne învață același adevăr. În capitolul 10 din Isaia avem cel puțin trei principii pe care vrem să le discutăm. Cel de-al doilea principiu care îl discutăm se găsește în versetele 5 și 6:

„Vai de Asirieni – zice Domnul – nuiaua mâniei Mele, care poartă în mână toiagul urgiei Mele! I-am dat drumul împotriva unui neam nelegiuit, l-am trimis împotriva unui popor pe care sunt mâniat, ca să-l prădeze și să-l jefuiască, să-l calce în picioare ca noroiul de pe ulițe.” Isaia 10:5, 6

În loc să-i folosească pe haldei, Dumnezeu îi folosește acum pe asirieni. În versetul 5, Dumnezeu declară că toiagul din mâna asirienilor este nuiaua Sa. Asirienii sunt cei care fac vâlvă, dar dincolo de asirieni este mâna și scopul lui Dumnezeu. În versetul 6, Dumnezeu spune: „I-am dat drumul (este vorba de asirieni – văzuți ca toiag de pedepsire)  împotriva unui neam nelegiuit, l-am trimis împotriva unui popor pe care sunt mâniat.” Dumnezeu, nu diavolul, este cel care-i trimite pe asirieni împotriva lui Israel. Dumnezeu spune „dau această sarcină asirienilor”. Acum sunt sigur că vezi clar că acest pasaj susține cel de-al doilea principiu despre care vorbesc. Indiferent de ceea ce se întâmplă sau de cine face acțiunea, Dumnezeu este la lucru într-un mod suveran. El deține controlul în totalitate și Își duce la îndeplinire scopurile hotărâte. Cel mai periculos om pe care-l poți asculta este „cel pios” care spune: „Dumnezeul meu este prea iubitor și bun ca să îngăduie așa ceva.” Din păcate, unii din acești oameni au probabil dreptate, „Dumnezeul lor” nu ar acționa așa, pur și simplu pentru că „Dumnezeul lor” provine din imaginația și emoțiile lor, nu din cuvintele Scripturii!

CAPITOLUL 7. AL TREILEA PRINCIPIU: TOATĂ LUMEA LUCREAZĂ PENTRU DUMNEZEU

Iată cum sună cel de-al treilea principiu: Pentru îndeplinirea planului Său, Dumnezeu Se folosește de oricine, chiar și de diavol. Inițial, o asemenea afirmație îi șochează pe mulți: „Ce! Dumnezeu îl folosește pe diavol?” Exact. Oricine (chiar și diavolul!) poate sluji împlinirii scopurilor lui Dumnezeu. Un servitor poate sluji din greu stăpânului, deși poate își urăște stăpânul, dar cu toate acestea el rămâne un slujitor. Așa este și cu diavolul: el nu a făcut niciodată ceva din dragoste sau supunere față de Dumnezeu, nu a făcut nici un lucru pentru a-I aduce glorie lui Dumnezeu. Tot ceea ce face diavolul, face pentru că Îl urăște pe Dumnezeu și pentru că încearcă să zădărnicească scopurile lui Dumnezeu. Dar oricum, în cele din urmă, tot ceea ce face diavolul duce tot la îndeplinirea scopurilor lui Dumnezeu. Dacă a fost vreodată un învins din naștere, acesta este chiar diavolul. În ziua de pe urmă, se va vedea clar că diavolul nu a câștigat nici măcar o dată! Și aici se include și Grădina Eden!

Să ne uităm la adevărul pe care ni-l prezintă Isaia în capitolul 10 al cărții sale:

Dar el (asirianul) nu judecă așa, și nu acesta este gândul inimii lui; ci el nu se gândește decât să nimicească, decât să prăpădească neamurile cu grămada. Căci el zice: „Nu sunt voievozii mei tot atâția împărați?”... „După cum mâna mea a pus stăpânire pe împărățiile idolilor, unde erau mai multe icoane decât la Ierusalim și în Samaria, cum am făcut Samariei și idolilor ei, nu voi face și Ierusalimului și icoanelor lui?” Isaia 10:7-11

Textul este foarte clar: asirienii nu se gândesc deloc la același lucru ca Dumnezeu. De fapt, este evident că asirienii nu se gândesc deloc la Dumnezeu! Asirienii nu se gândesc decât la cum să distrugă o altă națiune și cum s-o jefuiască de bogățiile ei. Totuși, fără ca asirienii să știe, Dumnezeu este cel care controlează întreaga situație. Dumnezeu este cel care mișcă mintea și sentimentele asirienilor. Domnul suveran direcționează fiecare acțiune a asirienilor pentru a duce la îndeplinire scopul Său de a judeca Israelul.

MÂNIA OMULUI ÎL GLORIFICĂ PE DUMNEZEU

Versetul 10 din Psalmul 76 este foarte interesant și ilustrează ceea ce spun. După ce afirmă: „mânia … omului lucrează spre lauda Ta…”, psalmistul continuă: „...pe supraviețuitorii … îi îngrădești” (trad. NTR). Cu alte cuvinte, omul este plin de mânie împotriva lui Dumnezeu și a autorității Sale. Nu Dumnezeu a pus mânia în inima omului și nu Dumnezeu este responsabil de mânia omului sau de acele acțiuni ale omului care exprimă mânie. „Voința liberă” a omului este 100% responsabilă atât pentru fiecare picătură de mânie și păcat din inima omului, cât și de fiecare acțiune produsă de mânie și păcat. Totuși, Dumnezeu controlează și direcționează în totalitate inima omului. Mâniei omului care va împlini scopul lui Dumnezeu îi este îngăduit să iasă la suprafață și este folosită și controlată de Dumnezeu până la capăt. Există însă în inima omului multă mânie care nu se potrivește cu scopul lui Dumnezeu, de aceea El pune un dop la „robinet”, care nu-i mai permite să se exprime. Dumnezeu controlează mânia omului în ambele cazuri. Dumnezeu decide când și cât de mult din mânia omului va fi exprimată și de asemenea folosește fiecare expresie a mâniei îngăduite pentru a împlini o anumită parte din planul Său prestabilit.

„Diavolul este cel mai silitor slujitor pe care-L are Dumnezeu!” Îmi amintesc ce uimit am fost când am auzit pentru prima dată această afirmație. Totuși, în momentul în care Dumnezeu m-a convins de realitatea suveranității Sale absolute, mi-am dat seama imediat cât de adevărată este această afirmație. Garantat, orice lucru pe care îl face diavolul îl face din ură; totuși Dumnezeu controlează și folosește totul pentru a duce la îndeplinire planul Lui rânduit mai dinainte. Poate că următorul exemplu ne va ajuta să-nțelegem și mai bine.

O ILUSTRAȚIE CU PRIVIRE LA SUVERANITATE

Era un om foarte înstărit, să-i zicem domnul Bogatu: era celibatar, nu avea animale de casă, în schimb, avea printre altele o moșie frumoasă, plină cu tot felul de pomi. Domnul Bogatu se purta cu pomii așa cum alți oameni se poartă cu animalele, până într-acolo că dăduse fiecărui pom câte un nume. Se spunea că domnul Bogatu ar fi avut chiar un anume pom preferat. Din păcate avea și un adversar (să-i zicem domnul Rău) care-l ura și nu știa cum să-i facă mai mult rău. Mult timp a căutat un prilej să-și ducă la îndeplinire răutatea și invidia, până-ntr-o noapte, când în sfârșit i-a venit ideea cum să-l rănească profund pe domnul Bogatu. Zis și făcut! A sărit gardul livezii, cu elanul și dotarea necesare, și a început să taie pomul preferat al domnului Bogatu. Simplul gând la ce față va face acesta când își va vedea tăiat pomul favorit îi dădea domnului Rău energie să taie de zor. În cele din urmă, pomul a pârâit și-a-nceput să se prăbușească. Domnul Rău era atât de fericit. A luat-o la fugă, însă în direcția greșită. Pomul a căzut peste el și l-a făcut una cu pământul. La scurt timp după prânz, Domnu Rău a văzut doi bărbați îndreptându-se către el și copacul căzut. „Știu că m-ați prins și știu că voi fi pedepsit, dar nu-mi pasă! Am distrus pomul care-ți plăcea!” Atât de plin de răutate era bietul om, că tot bolborosea: „Ți-am distrus pomul, ți-am distrus pomul!” Domnul Bogatu îl privi și spuse: „Știi, domnul de lângă mine este constructor. Vreau să fac părinților mei o casă de vară și trebuie să tai unul dintre pomii mei. L-am adus pe acest domn, aici afară, pentru a vedea ce pom trebui să tăiem,  dar acum văd că  m-ai scutit de o bătaie de cap. Mulțumesc!”

Cu siguranță că ai prins ideea. Orice face diavolul, întotdeauna va duce la îndeplinirea scopului lui Dumnezeu. Trebuie să nu uităm niciodată că Dumnezeu trebuie să-și ducă la îndeplinire scopurile într-o lume în care păcatul domină. Datorită acestui lucru, există multe lucruri rele care trebuie făcute. Dar Dumnezeu nu-Și va mânji niciodată mâinile, pentru că de munca murdară se ocupă (fără să își dea seama) diavolul și cei păcătoși. Frații lui Iosif făcuseră din răutate tot ceea ce au făcut, dar „Dumnezeu a schimbat răul în bine…”pentru că așa hotărâse El (Geneza 50:15). Asirienii și haldeii vor fi fost motivați pe de-a-ntregul de dorința de putere și câștig, însă Dumnezeu  a controlat fiecare dintre expedițiile lor!

CAPITOLUL 8. AL PATRULEA PRINCIPIU: DUMNEZEU ÎI PEDEPSEȘTE TOCMAI PE OAMENII PE CARE ÎI FOLOSEȘTE

Cel de-al patrulea principiu este unul dintre cele mai grele. Dumnezeu chiar îi pedepsește pe cei de care Se folosește pentru a-Și împlini planurile, atunci când aceștia fac ce fac   dintr-o motivație greșită și fără a se gândi la Dumnezeu.

Să ne mai uităm o dată la Isaia 10:

Dar, după ce Domnul Își va împlini toată lucrarea Lui pe muntele Sionului și la Ierusalim, voi pedepsi – zice Domnul – pe împăratul Asiriei pentru rodul inimii lui îngâmfate și pentru trufia privirilor lui semețe, căci el a zis: „Prin puterea mâinii mele am făcut aceste lucruri și prin înțelepciunea mea – căci sunt priceput; am împins înapoi hotarele popoarelor și le-am jefuit visteriile, și ca un viteaz i-am dat jos pe cei ce ședeau pe scaunele lor de domnie.” Isaia 10:12, 13

Poți simți necredința, aroganța și auto-suficiența asirianului. El chiar credea că totul s-a realizat prin puterea și înțelepciunea lui. Nu s-a gândit nici o clipă la Dumnezeu, nici nu I-a fost recunoscător în vreun fel. Dacă i-am fi spus acestuia adevărul cu privire la ce se întâmplă de fapt, probabil c-ar fi izbucnit în râs, iar apoi ne-ar fi omorât – pentru că am fi îndrăznit să presupunem c-ar exista o Persoană mai puternică decât el. Chiar următorul verset ne arată trufia sa:

„Am pus mâna pe bogățiile popoarelor, ca pe un cuib, și cum se strâng niște ouă părăsite, așa am strâns eu tot pământul: nici unul nu a mișcat vreo aripă, nici nu a deschis ciocul ca să ciripească.” Isaia 10:14

Aici acest împărat plin de sine se compară cu un om care jefuiește cuibul unei păsări neajutorate. El râde de armata și de flota oricărei națiuni, sigur pe forța lui superioară. Toți sunt prea înspăimântați ca să îndrăznească măcar să deschidă gura și să protesteze, ce să mai spunem să încerce să-l oprească. O, dar stați un moment și ascultați pe Altcineva vorbind. Ascultați ce spune Dumnezeu despre invazia care are loc în Israel și despre ce urmează să se întâmple cu asirienii. În versetele 5 și 6, Dumnezeu spune că va folosi asirienii ca să pedepsească Israel. În versetul 12, Dumnezeu repetă faptul că i-a folosit pe asirieni, dar apoi adaugă: „Îl voi pedepsi pe împăratul Asiriei pentru rodul inimii lui îngâmfate …” Acum, asirienii vor avea de-a face cu Dumnezeu, pentru ce-au făcut! Versetul 15 ne spune de ce este Dumnezeu mânios pe asirieni, chiar dacă aceștia au îndeplinit (fără să-și dea seama) o lucrare desemnată de Dumnezeu. Fie ca aceste cuvinte să pătrundă în mintea și inima ta, indiferent de reacția ta sentimental-teologică:

Se fălește oare securea împotriva celui ce se slujește de ea (cine este securea și cine se folosește de ea în acest verset?)? Sau se mândrește ferăstrăul față de cel ce-l mânuiește (cine este ferăstrăul și cine este cel ce-l mânuiește)? Ca și cum nuiaua (asirienii) l-ar mișca pe cel ce o ridică (pot asirienii să-l controleze pe Dumnezeu sau să schimbe scopurile Sale?), de parcă toiagul l-ar ridica pe cel ce nu este de lemn! (Folosește, controlează sau modifică omul în vreun fel acțiunile sau scopurile lui Dumnezeu?) Isaia 10:15

Împarte versetul cum vrei, dar va reieși același lucru. Dumnezeu a folosit asirienii pentru  a duce la îndeplinire planul Său de judecată, iar apoi El i-a pedepsit pe asirieni pentru ceea ce au făcut din pricina motivației lor greșite, în care nu L-au luat nici un moment în calcul pe Dumnezeu. Pare oare nedrept că Dumnezeu îi folosește pe oameni, iar apoi îi pedepsește pentru ceea ce fac? Neputința  de a vedea acest adevăr este unul dintre motivele principale pentru care creștinii neinstruiți au probleme în a crede suveranitatea absolută a lui Dumnezeu. Ei confundă așa-zisa „voință liberă” a omului cu doctrina biblică a „liberului arbitru” al omului. În mintea lor confuză, ei se gândesc doar la două opțiuni: fie (1) omul este totalmente liber (chiar dacă puterea lui Dumnezeu este limitată de voința suverană a omului); fie (2) omul este un robot (suveranitatea lui Dumnezeu anulează cumva (?) nevoia omului de a lua decizii corecte) și de aceea nu poate fi responsabil de acțiunile sale.

DUMNEZEU ESTE SUVERAN – OMUL ESTE RESPONSABIL

Pasajul din Scriptură despre care discutăm vă va ajuta să conștientizați că ambele afirmații de mai sus sunt false. De la început până la sfârșit, Cuvântul lui Dumnezeu ne învață că Dumnezeu este suveran în totalitate și controlează pe oricine și orice în timp ce lucrează la împlinirea scopului și planului Său decretat mai dinainte. Aceeași Scriptură ne învață de asemenea că fiecare ființă umană este 100% responsabilă de fiecare din acțiunile sale. Acum, mintea noastră cât o nucă s-ar putea să argumenteze la asta, spunând: „Este o contradicție!”, dar Scriptura declară că ambele afirmații sunt adevărate. Fie că le înțeleg pe amândouă, fie că nu pricep nici unul din aceste adevăruri biblice, ele tot vor fi adevărate pentru simplu fapt că Dumnezeu ni le-a descoperit pe amândouă în Cuvântul Său. Dumnezeu este absolut suveran și va duce la îndeplinire fiecare detaliu din planul Său hotărât în prealabil, iar omul este în totalitate răspunzător de fiecare gând, cuvânt sau faptă.

Nu spune clar Isaia 10:5, 6, 12 că Dumnezeu i-a controlat și i-a trimis pe Asirieni ca să invadeze și să pedepsească Israelul? Nu rezultă din versetele 7-11, 15 că asirienii au acționat conform răutății din inima lor și mândriei lor arogante? Nu subliniază și nu ne învață versetele 12 și 15 că Dumnezeu îi va pedepsi aspru pe asirieni pentru ceea ce au făcut, în ciuda faptului că ceea ce asirienii au ajuns să facă fusese hotărât și dus la îndeplinire de puterea  și stăpânirea lui Dumnezeu?

Să ne mai uităm la alte câteva texte din Scriptură care ne învață același adevăr. Faptele Apostolilor 2:23 este un verset binecunoscut în care găsim atât poruncile unui Dumnezeu suveran, cât și acțiunile deliberate ale creaturilor responsabile. În versetul 22, Petru reamintise evreilor că Hristos avea toate motivele să fie recunoscut ca Însuși Mesia cel promis. Apoi citim aceste cuvinte:

El, fiind izbăvit după sfatul hotărât și după știința mai dinainte a lui Dumnezeu… Faptele Apostolilor 2:23a

Traducerea în engleză NIV (New International Version) spune:

Omul acesta a fost dat în mâinile voastre după scopul prestabilit și după preștiința lui Dumnezeu…

Vă puteți imagina ce fețe vor fi făcut unii dintre evreii care cu doar câteva săptămâni în urmă strigaseră: „Răstignește-L, răstignește-L!”, auzindu-l acum pe Petru că atribuie evenimentul de la Calvar scopului suveran absolut al lui Dumnezeu? Oamenii aceștia ar fi fost gata să scoată un profund oftat de ușurare și să spună: „Credeam că noi suntem vinovați și responsabili de moartea lui Isus, dar acum aflăm că nu-i așa. Deci Dumnezeu e de vină, nu noi.” Le-ar fi plăcut tare mult să li se ia astfel de pe umeri această responsabilitate. Din păcate, cam asta le permite teologia arminiană să facă. Dar observați și restul versetului:

…voi L-ați răstignit și L-ați omorât prin mâna celor fărădelege. Faptele Apostolilor 2:23b

Petru spune: „Într-adevăr, a fost scopul suveran al lui Dumnezeu ca Hristos să fie răstignit, dar asta nu-i o scuză pentru voi! Ați acționat din răutatea inimii voastre, iar sângele Lui este asupra capului vostru!” Dragul meu cititor, nu se puteau spune cuvinte mai clare ca acestea! Versetul arată că Dumnezeu a folosit oameni răi pentru a duce la îndeplinire decretele Sale suverane, iar apoi i-a tras la răspundere pe acei oameni pentru faptele lor rele. Poate că noi nu putem înțelege cum aceste două lucruri pot fi adevărate, dar nici nu putem nega faptul că pe amândouă Cuvântul lui Dumnezeu le declară adevărate. Poate calvinismul extrem (n.tr. în engleză intitulat: Hyper-Calvinism) să nege un termen, poate arminianismul să-l conteste pe celălalt, dar noi trebuie să le credem și să le predicăm pe amândouă.

DECRETELE LUI DUMNEZEU ȘI „VOINȚA LIBERĂ” A OMULUI

Dați-mi voie să vă prezint acest adevăr printr-o afirmație deja clasică, aparținând unui puritan. „Ceea ce Dumnezeu hotărăște din veșnicie, omul va alege liber în timp.” „Voința liberă” a omului va alege întotdeauna în mod liber exact acel lucru pe care Dumnezeu, în mod suveran, l-a hotărât mai dinainte, astfel ca scopul lui Dumnezeu să se împlinească; la fel de sigur, omul va fi responsabil pentru fiecare dintre păcatele lui. Nu cunosc vreun alt pasaj care să prezinte mai clar acest adevăr ca textul din Matei 27. Întreg capitolul este plin cu zadarnice tentative ale oamenilor de a nega propria responsabilitate. În primul rând, Iuda încearcă să nege responsabilitatea sa față de moartea lui Hristos, aducând cei 30 de arginți ca să-i restituie marelui preot și bătrânilor. În schimb, ei i-au răspuns: „Ce  avem noi de-a face cu asta? Tu ești responsabil de ce s-a întâmplat.” Nu era treaba lor să se asigure că Hristos era într-adevăr vinovat și vrednic de moarte? Cu siguranță că era!

Relatarea despre Isus înaintea lui Pilat ne prezintă una dintre cele mai incapabile persoane de-a lungul istoriei. Pilat știa, dincolo de orice discuție, că Isus era nevinovat – și totuși a distorsionat deliberat legea și L-a nedreptățit în mod flagrant pe Isus, pedepsindu-L. După care a încercat să-și decline responsabilitatea. Dar evanghelistul Matei arată clar că toate acestea s-au întâmplat pentru că Pilat s-a alăturat „voinței libere” a mulțimii. Aduceți-vă aminte că ei aveau puterea și autoritatea să aleagă pe cine voiau să elibereze. A depins totalmente de ei. Observați cu atenție cuvintele din text:

La fiecare praznic al Paștelor, dregătorul avea obicei să sloboadă norodului un întemnițat, pe care-l voiau ei. Matei 27:15 (traducerea NIV spune „… un întemnițat ales de mulțime.”)

Alegerea depindea de „voința liberă” a mulțimii, iar mulțimea a ales de astă dată – cu bună știință – un vinovat, un criminal faimos numit Baraba. Trecând peste propriile mustrări de conștiință și peste avertismentele soției sale, desconsiderând atât legislația romană cât și pe cea evreiască, Pilat n-a găsit cu cale să pună capăt acestei nedreptăți. A cedat presiunii și strigătelor gloatei. Când a pus întrebarea: „Ce să fac cu Isus, care este numit Hristosul?”, mulțimea a strigat într-un glas: „Răstignește-L!” Degeaba a-ncercat Pilat prin diverse artificii să-i determine să se răzgândească, pentru că n-a făcut altceva decât să-i întărâte să strige și mai tare: „Răstignește-L!”

VINOVAT DATORITĂ „LIBERTĂȚII” TOTALE

Pilat a încercat pe final să-și nege propria responsabilitate spălându-și mâinile în fața mulțimii. El a spus „Eu sunt nevinovat de sângele neprihănitului acestuia. Voi sunteți responsabili!” La care oamenii și-au asumat cu bucurie răspunderea pentru tot și au răspuns instantaneu, inconștient și sfidător: „Sângele Lui să fie asupra noastră și asupra copiilor noștri!” Ar fi putut cineva să fie mai vinovat și mai responsabil de propriile fapte – decât mulțimea? A îndeplinit cineva mai cu de-amănuntul și mai bine (deși total inconștient) scopurile secrete a lui Dumnezeu, decât Pilat și gloata aceea turbată?

Fiți atenți la două întrebări simple și la răspunsurile lor clare, așa cum le găsim în versetele din Matei 27:

(1) Ce anume a decretat din veșnicie Dumnezeul cel Atotputernic cu privire la Fiul Său? Că El va fi răstignit!  Ce anume a cerut vehement mulțimea întărâtată? Răstignirea Hristos!

Ceea ce Dumnezeu hotărăște în mod suveran din veșnicie, omul va alege liber în timp.

(2) Care este singurul lucru care satisface caracterul sfânt al lui Dumnezeu? Sângele vărsat al lui Isus Hristos! Care era singurul lucru menit a satisface ura dezlănțuită a acelei mulțimi? Sângele vărsat al lui Isus Hristos!

Ceea ce Dumnezeu poruncește în mod suveran din veșnicie, omul va alege prin propria-i voință liberă în timp.

Poate că următoare ilustrație ne va ajuta să înțelegem mai bine acest punct. Un impiegat de mișcare este responsabil de schimbarea macazului de cale ferată, pe care merg două trenuri. Să presupunem că omul acesta s-a îmbătat, s-a dus la culcare și nu a schimbat macazul, astfel că cele două trenuri s-au izbit și peste 100 de oameni au murit. Ar putea omul acesta să fie acuzat de crimă? Cred că suntem cu toții de acord că da! Dar să presupunem că, fără să aibă omul nostru beat cunoștință de asta, un potop teribil de ape ar fi făcut să se prăbușească un pod de pe traseu. Acum, pentru că omul era beat și nu a schimbat macazul și având în vedere podul distrus, un accident și mai groaznic a fost evitat. Ar fi corect acum să-l răsplătim pe acest om pentru că, fiind beat, nu a apăsat butonul și a „prevenit” o catastrofă?

Să ne gândim un pic. Când a fost impiegatul vinovat? Când acțiunea sa păcătoasă a cauzat accidentul sau când aceeași acțiune a evitat accidentul? Răspunsul este simplu. Dacă judeci omul strict după datoria profesională pe care o avea, atunci el este la fel de vinovat în ambele cazuri. Dumnezeu poate folosi cel mai greu păcat pentru a îndeplini ceva bun, dar El tot îl socotește pe individ responsabil de păcat. Haldeii, asirienii și rebelii care l-au răstignit pe Hristos sunt dovezi vii ale acestui fapt. Noi nu suntem responsabili de rezultatele pe care le scoate Dumnezeu din faptele noastre, ci suntem total responsabili de înseși faptele noastre. Doar pe baza acestor lucruri ne va judecata Dumnezeu.

Înainte de-a aborda următorul principiu, dați-mi voie să accentuez efectul practic al principiului discutat în viața noastră personală. Nu trebuie să ne simțim niciodată că suntem „marionetele” sau „victimele” păcatului. Întotdeauna trebuie să vedem mâna Tatălui nostru ceresc controlând toate lucrurile. Dacă omul rău izbutește, acest lucru se întâmplă doar pentru că Dumnezeu intenționează să-l folosească pentru gloria Sa și pentru binele nostru.

În cei 40 de ani ai mei de slujire, aproape tot timpul m-am înțeles bine cu liderii cu care am lucrat împreună. Până de curând, când a apărut o excepție. Am avut de-a face cu un diacon care literalmente mă ura; cred că m-ar fi omorât, dacă ar fi putut scăpa cu basmaua curată. Obișnuiam să-l numesc „Șimei” (doar când vorbeam cu soția mea). Sunt sigur că vă aduceți aminte de Șimei: pe când David încerca să-și scape viața, după ce Absalom preluase conducerea împărăției, Șimei l-a blestemat pe David, spunându-i: „Om al sângelui, primești ceea ce meriți!” Unul din oamenii lui David a vrut să-i închidă gura pe vecie lui Șimei, dar David a spus: „Dacă Dumnezeu vrea să fiu blestemat, așa să fie!” David a recunoscut mâna lui Dumnezeu.

Prietenul meu diacon era ca Șimei. Când era în comitet, exagera fiecare greșeală și trecea cu vederea orice lucru bun. Mă urmărea „la sânge”. Partea interesantă este că el, mai mult decât orice alt diacon cu care am slujit, m-a ajutat să devin un pastor mai bun. Vedeți, când el era în comitet, mă asiguram că fac toate lucrurile (până la cele mai mici detalii) pe care trebuia să le fac, și cât mai bine. Tind să las uneori unele lucruri nefăcute până în ultima clipă și de aceea pierd apoi din vedere unele detalii. Ei bine, nu-mi scăpa nimic din vedere, atunci când „Șimei” era prin preajmă. Am ajuns până acolo că îi mulțumeam sincer lui Dumnezeu pentru acel om. Cred că Dumnezeu știa că am nevoie de un asemenea „ajutor”, așa că mi l-a trimis pe „Șimei” ca să mă ajute să devin un pastor mai bun. Știam de asemenea că Dumnezeu îl va pedepsi pe acel om pentru tot „ajutorul” pe care mi l-a dat!

PEDEPSIT PENTRU CĂ „L-A AJUTAT PE DUMNEZEU”?

Ați înțeles ideea? Tot ceea ce făcea omul acela izvora din ură pentru mine. Nu era motivat de dragostea lui Dumnezeu sau de interesul față de biserică. El mă vâna pe mine! Oricum, Dumnezeu l-a folosit să mă ajute pe mine, prin simplul fapt că eram obligat să am în vedere toate detaliile. Credincioși fiind, putem fi siguri că toată lumea este sub controlul lui Dumnezeu. Atunci când Îl rugăm să ne învețe câte ceva, El ne răspunde uneori prin a ne trimite oamenii potriviți care să ducă la îndeplinire această sarcină. Dacă ne răzvrătim împotriva „profesorilor” pe care-i folosește El, înseamnă că ne răzvrătim împotriva lui Dumnezeu. De prea multe ori am vrea să controlăm noi atât profesorul, cât și cursul, dar când facem așa, nu învățăm niciodată lecțiile de care avem nevoie. Dumnezeul Suveran este de asemenea Tatăl nostru ceresc. Lui îi pasă în mod sincer de educația copiilor Săi și de aceea El trimite întotdeauna profesorii potriviți pentru a îndeplini această lucrare.

CAPITOLUL 9. AL CINCILEA PRINCIPIU: DIAVOLUL ESTE AGENTUL TUTUROR RELELOR

Cel de-al cincilea principiu este esențial pentru a ne ajuta să vedem două lucruri în același timp. Satan este real și este foarte ocupat. Am văzut că Dumnezeu controlează toate lucrurile și că îi folosește pe toți pentru a duce la îndeplinire scopurile hotărâte. Totuși, chiar dacă suferința și încercarea vin din mâna lui Dumnezeu, agentul răului este diavolul. Cu alte cuvinte, trebuie să vedem atât mâna lui Dumnezeu, cât și lucrarea diavolului în același timp. Am o carte intitulată 65 de greșeli ale Bibliei, scrisă de un predicator liberal. Singura greșeală reală este că omul acesta a ajuns să scrie și el o carte. Să vă dau exemplu de o „greșeală” din Bibliei:

Domnul S-a aprins de mânie din nou împotriva lui Israel; și l-a stârnit pe David împotriva lor, zicând: „Du-te și fă numărătoarea lui Israel și a lui Iuda!” 2 Samuel 24:1

Satana s-a sculat împotriva lui Israel și l-a ațâțat pe David să facă numărătoarea lui Israel. 1 Cronici 21:1

Este evident faptul că ambele versete fac referire la același eveniment (când tot Israelul o dată cu David a fost pedepsit pentru numărătoarea poporului). La fel de evident este faptul că într-un pasaj ni se spune că Dumnezeu l-a stârnit pe David, iar în celălalt că Satan l-a ațâțat pe David. Care este varianta corectă? Dacă înțelegem principiul despre care vorbesc, atunci este clar faptul că atât Dumnezeu, cât și Satan au fost implicați. Atât scopul lui Dumnezeu (necunoscut de Satan), cât și ura lui Satan (pe care a folosit-o Dumnezeu) au dus la capăt treaba. Dumnezeu a folosit atât mândria lui David, cât și răutatea lui Satan pentru a duce la îndeplinire scopurile Sale. Trebuie să acceptăm influența lui Satan ca agent al răului, dar de asemenea trebuie să vedem mâna lui Dumnezeu ca Suveranul ce mișcă și controlează totul!

Dați-mi voie să ilustrez acest principiu printr-o istorioară.

DUMNEZEU „TRIMITE” TOATE LUCRURILE!

O doamnă mai în vârstă se ruga cu voce tare în fața unei ferestre deschise. Nu avea nici mâncare, nici bani și stăruia înaintea lui Dumnezeu pentru ceva de-ale gurii. Doi băieți au auzit-o și s-au gândit să-și bată joc de credința ei. Au mers la magazin și au cumpărat o bucată de pâine și un sfert de litru de lapte. Apoi au pus pe furiș pe pervazul ferestrei laptele și pâinea. Când femeia și-a deschis ochii și a văzut mâncarea, I-a mulțumit lui Dumnezeu pentru că a ascultat și i-a răspuns rugăciunii. Băieții și-au ițit atunci capetele la geam și au spus: „Femeie, ești nebună! Nu Dumnezeu ți-a trimis lucrurile astea. Noi le-am pus acolo la geam și am făcut asta ca să îți arătăm cât de stupidă ești. Nu Dumnezeu ți-a adus pâinea și laptele, ci noi”

Ce-ai spune tu într-un asemenea moment? Femeia a zâmbit, le-a mulțumit băieților pentru  mâncare și apoi a spus: „Poate că diavolul a adus mâncarea, dar Dumnezeu a trimis-o” Sunt sigur că vedeți diferența. Când poștașul aduce avizul de plată pentru curent în valoare de 200 de dolari, nu te superi pe el. Nu el l-a trimis; el doar l-a distribuit. Acesta este principiul pe care trebuie să îl vedem în toate lucrurile dificile care se întâmplă. Thomas Watson a fost un puritan care avea darul de a exprima adevăruri mărețe în propoziții scurte și concise. Dacă înțelegeți următorul citat, atunci ați înțeles întreg mesajul:

„Dumnezeu este tot timpul implicat în acțiunea în care este păcat, dar niciodată nu este implicat în păcatul acțiunii.”

Nu contează ce s-a întâmplat, unde s-a întâmplat, când s-a întâmplat sau cui i s-a întâmplat. Dacă s-a întâmplat, înseamnă că Dumnezeu a fost implicat; El a controla acțiunea. Oricum, Dumnezeu nu este vinovat de păcatul, răutatea sau ura din inima oamenilor, care au produs păcatul în acea situație.

Puțini oameni își dau seama de importanța acestui principiu în viața creștină. Ni se spune în Scriptură să ne smerim „sub mâna tare a lui Dumnezeu” și să ne supunem Lui.  De asemenea însă ni se mai spune să ne împotrivim diavolului și să nu cedăm în fața amăgirilor și ispitelor lui. Problema constă în a cunoaște și a recunoaște diferența dintre aceste două. Mulți creștini, sub pretextul că se împotrivesc diavolului, de fapt se împotrivesc suveranității providențiale a lui Dumnezeu. Alții, pretinzând pios că „lasă toate în mâna lui Dumnezeu”, ignoră responsabilitatea personală de a se supune principiilor și de a se împotrivi ispitelor. Până când nu vom învăța să vedem atât mâna lui Satan, cât și mâna lui Dumnezeu la lucru,   s-ar putea foarte bine să ne luptăm de fapt cu Dumnezeu când credeam că ne împotrivim lui Satan și viceversa.

CAPITOLUL 10. AL ȘASELEA PRINCIPIU: NU TOATE NENOROCIRILE SUNT PEDEPSE

Ultimul principiu se bate cap în cap cu toate concepțiile eronate ale vremii noastre despre Evanghelie și despre promisiunile ei sigure. Chiar dacă toate suferințele și încercările sunt controlate de Dumnezeu și fac parte din scopurile Sale, NU este adevărat că ele reprezintă întotdeauna pedeapsă pentru păcate. Unele nenorociri sunt în mod clar pedeapsă pentru păcat, care este trimisă pentru a ne pocăi, iar rezultatul să fie schimbarea noastră; dar acest lucru nu este adevărat tot timpul. Uneori Dumnezeu îngăduie ca unii din poporul Lui să sufere pentru a demonstra puterea harului Său. Este greșit pentru un creștin să se gândească vreodată că Dumnezeu își „reglează conturile cu cineva” și îl pedepsește atunci când se abat asupra acestuia nenorocirile. Dumnezeu pedepsește păcatul doar în două locuri: fie în Hristos, iar datoria penală este plătită în totalitate; fie dacă nu în păcătos în iad. Chiar și atunci când încercările vin în viața noastră ca și disciplinare ele nu au nimic de-a face cu aspectul penal (acest aspect are de-a face cu Dumnezeu ca judecător), ci disciplinarea are întotdeauna menirea de a remedia (și lucrul acesta vine de la un Tată ceresc iubitor). Tatăl nostru ne învață prin încercări, dar nu ne pedepsește niciodată prin ele.

CAZUL LUI IOV

În cărțile lui Isaia și Habacuc, L-am văzut pe Dumnezeu folosind nenorocirea pentru a aduce pocăință, cu scopul de a trimite mai apoi trezire. Și cartea lui Iov vorbește despre încercare, dar într-un mod cu totul diferit. Dacă privim cu atenție suferința lui Iov, vom putea să învățăm cel de-al șaselea principiu. Mai întâi de toate, trebuie să fim siguri că înțelegem cum să ne apropiem de cartea Iov. Mulți oameni presupun că Iov era un tip care se „auto-îndreptățea”, fapt pentru care Dumnezeu a trimis nenorocirea pentru a-l smeri. Acești oameni nu țin seama de exemplu de faptul că așa-numiții „prieteni” ai lui Iov îl mustră pe acesta despre același lucru, dar atât Iov, cât și Dumnezeu neagă că ar fi vorba despre așa ceva. Fără îndoială, Iov a făcut unele afirmații absurde; cu toate astea, noi știm că la sfârșit el a ajuns să-L cunoască pe Dumnezeu mult mai bine decât până atunci. Aceste lucruri nu modifică adevărul central al acestei cărți. Observați ce spune Dumnezeu Însuși despre Iov:

Era în țara lui Uț un om care se numea Iov. Și omul acesta era fără prihană și curat la suflet. El se temea de Dumnezeu și se abătea de la rău. Iov 1:1

Mi-e greu să cred că cineva poate citi aceste cuvinte și apoi să ducă vorba mai departe pretinzând despre Iov că era „fățarnic”. Dacă facem așa, ne va fi imposibil să înțelegem semnificația acestei cărți și scopul nenorocirilor din viața lui Iov. Iar dacă ne-am gândi că primul verset nu este chiar evaluarea personală a lui Dumnezeu despre Iov, atunci ar trebi să citim chiar cuvintele lui Dumnezeu Însuși din Iov 1:8, la care mai adaugă ceva în Iov 2:3. Primul lucru pe care trebuie să-l stabilim este următorul: nenorocirile din viața lui Iov n-aveau sub nici o formă nimic de-a face cu disciplinare pentru păcat. Putem merge mai departe afirmând că cea mai mare și singura ispită cu care a avut de-a face Iov și pe care a biruit-o, a fost tentația de a crede și de a afirma că nenorocirile erau datorate păcatului. Acesta este miezul cărții. Întreaga dispută dintre Satan și Dumnezeu este legată de această chestiune. Va continua Iov să admită că tot ceea ce i se întâmplă vine din mâna lui Dumnezeu și în același timp să se încreadă și să I se închine lui Dumnezeu? Răspunsul este clar. Iov a pierdut tot ce avea, dar nu și-a părăsit Dumnezeul nici chiar atunci când nu avea răspuns sau explicații pentru ce i se întâmpla.

PROVOCAREA ȘI RĂSPUNSUL LA PROVOCARE

Cartea lui Iov se deschide cu un dialog între Satan și Dumnezeu, implicând o provocare din partea lui Dumnezeu și un răspuns la provocare din partea lui Satan. Observați acest lucru din următoarele versete:

Fiii lui Dumnezeu au venit într-o zi de s-au înfățișat înaintea Domnului. Și a venit și Satana în mijlocul lor. Domnul a zis Satanei: „De unde vii?” Și Satana a răspuns Domnului: ”De la cutreierarea pământului și de la plimbarea pe care am făcut-o pe el.” Domnul a zis Satanei: „L-ai văzut pe robul Meu Iov? Nu este nimeni ca el pe pământ. Este un om fără prihană și curat la suflet, care se teme de Dumnezeu și care se abate de la rău.” Și Satana I-a răspuns Domnului: „Oare degeaba se teme Iov de Dumnezeu? Nu l-ai ocrotit tu pe el, casa lui și tot ce este al lui? Ai binecuvântat lucrul mâinilor lui și turmele lui acoperă țara. Dar ia întinde-ți mâna și atinge-te de tot ce are și sunt încredințat că te va blestema în față.” Domnul a zis Satanei: „Iată, îți dau pe mână tot ce are, numai asupra lui să nu întinzi mâna.” Și Satana a plecat dinaintea Domnului. Iov 1:6-12

Din versetul 10 reiese clar că Iov se afla în siguranță în mâinile lui Dumnezeu. De fapt, puterea lui Satan asupra lui Iov a depins de gardul pus de Dumnezeu în jurul lui, fapt care făcea imposibilă atingerea lui. În versetul 11, Satan îl provoacă pe Dumnezeu: „…ia întinde-Ți mâna (lui Dumnezeu) și atinge-Te de tot ce are!…” Iar Dumnezeu răspunde: „… îți dau pe mână (lui Satan) tot ce are, numai asupra lui să nu îți întinzi mâna.” S-ar părea că Iov încăpuse pe mâna lui Satan. Să clarificăm: era Iov în mâna lui Dumnezeu sau în mâna lui Satan? Dacă înțelegi bine aceste versete, vei vedea că Iov era atât în mâna lui Dumnezeu, cât și în mâna lui Satan. Și cred că ai observat de asemenea că mâna lui Dumnezeu a fost peste mâna lui Satan, iar mâna lui Satan poate face doar ceea ce îi îngăduie Dumnezeu să facă. În realitate, Iov este în mâna lui Dumnezeu pe toată perioada testului lui Satan în același fel cum era și înainte de acesta. Singura diferență o face măsura mai coborâtă a nivelului gardului din jurul lui Iov pe care a ales-o Dumnezeu.

ȘI TOATE VENEAU DE LA DUMNEZEU!

Cu toții cunoaștem partea care urmează. Un sol îl înștiințează pe Iov că Sabeenii i-au furat toți boii și toate măgărițele, iar apoi i-au trecut prin ascuțișul sabiei pe toți slujitorii lui. În timp ce slujitorul încă mai vorbea, mai vine un altul și-i spune că a căzut foc din cer și i-a omorât toate oile și toți slujitorii care aveau grijă de ele. Imediat vine un al treilea slujitor, cu vestea că niște haldeeni furaseră toate cămilele și-i omorâseră pe slujitori. În mai puțin de-un minut, Iov își dă seama că este un om ruinat. Și-nainte ca cel de-al treilea slujitor să termine de vorbit, mai vine unul, cu vestea teribilă că toți copiii lui Iov au murit, când un vânt puternic le-a distrus casa în care aceștia petreceau!

Următoarele versete ne prezintă răspunsul lui Iov în fața acestor evenimente groaznice:

Atunci Iov s-a sculat, și-a sfâșiat mantaua și și-a tuns capul. Apoi, aruncându-se la pământ, s-a închinat, și a zis: "Gol am ieșit din pântecele mamei mele, și gol mă voi întoarce în sânul pământului. Domnul a dat, și Domnul a luat - binecuvântat fie Numele Domnului!" În toate acestea, Iov n-a păcătuit deloc și n-a vorbit nimic necuviincios împotriva lui Dumnezeu. Iov 1:20-22

Observați că Iov nu-l menționează pe Satan. Iov pune toate lucrurile în seama lui Dumnezeu. Dumnezeu îi dăduse lui Iov toate turmele de oi, boi, cămile și măgărițe, și de aceea poate să spună: „Același Dumnezeu a ales să mi le ia!” Dar cum rămâne cu copiii lui? Iov spune că atât venirea lor pe lume, cât și moartea lor a fost din mâna lui Dumnezeu. Iov își păstrează încrederea în controlul suveran al lui Dumnezeu și în promisiunile legământului Său, chiar și atunci când viața lui personală este distrusă.

Trebuie să pătrundem și să asimilăm ceea ce i se întâmplă lui Iov. Trebuie să înțelegem că Satan și Dumnezeu au un duel; acest lucru e cât se poate de clar. Dar la fel de clar trebuie să ne fie că Iov nu avea de unde să știe acest lucru. Noi știm asta acum pentru că Biblia ne-a dus „în spatele scenei”. Cunoaștem atât provocarea, cât și contra-provocarea. Dar Iov nu le văzuse și nu le auzise, pe nici una. Noi înțelegem că inima și viața lui Iov erau miza și câmpul de bătălie. Va triumfa harul lui Dumnezeu în inima lui Iov, indiferent de natura și intensitatea încercărilor? Citim relatarea și știm ce se întâmplă, dar Iov nu știa nimic din toate acestea. Iov habar n-avea că inima lui era miza unui război între Satan și Dumnezeu. Iov nu avea – și nici nu putea avea – o explicație logică, rațională sau măcar teologică, în legătură cu tot ce i se-ntâmplase. Tot ce avea era încrederea într-un Dumnezeu sfânt și suveran.

„Runda întâi” (sau primul capitol) în această bătălie a revenit puterii harului lui Dumnezeu. Iov și-a păstrat credința și integritatea. „Runda a doua” începe cu același dialog dintre Satan și Dumnezeu. De astă dată, o dată cu provocarea, Dumnezeu „îi dă peste nas” lui Satan, subliniind că Iov rămăsese credincios în ciuda nenorocirilor care veniseră peste el. Versetul 3 din capitolul 2 ne oferă cheia cărții lui Iov:

Domnul i-a zis lui Satan: – L-ai văzut pe robul Meu Iov? Nu mai e nimeni ca el pe pământ, un om curat la suflet, drept, care se teme de Dumnezeu și se ferește de rău. Chiar și acum, el rămâne neclintit în curăția lui, deși M-ai stârnit împotriva lui ca să-l distrug fără motiv. (versiunea NTR)

Observați cu atenție ce spune versetul. În primul rând, că Dumnezeu Însuși este Acela care este „împotriva lui Iov” trimițând toate aceste nenorociri. Este adevărat că Satan a adus aceste nenorociri, dar numai Dumnezeu este Acela care le-a trimis. Este foarte important să vedem și cel de-al doilea lucru din text. Dumnezeu era împotriva lui Iov fără nici un motiv din partea lui Iov. Nenorocirile nu aveau nici o legătură cu vreun păcat de-al lui Iov. Iov era doar un „cobai”, fără ca el să știe ce se întâmplă. El demonstra și dovedea suficiența harului lui Dumnezeu chiar și în nenorociri inexplicabile.

Una din pierderile cele mai mari ale lui Iov a fost teologia lui. Prietenii lui Iov i-au adus aminte că el credea și învăța că Dumnezeu îi binecuvântează pe cei „buni” și îi judecă pe cei „răi”; dacă așa stăteau lucrurile, cum putea Iov să-și explice situația? Sigur că Iov n-a putut să explice nimic din ce i se întâmpla, nici să împace propria situație cu teologia sa. Cineva a spus: „Cartea lui Iov înregistrează prima confruntare a teologiei ortodoxe cu o situație care era peste puterile sale.” A înțeles lucrul acesta și autorul imnului în care găsim scris:

Când sufletu-mi la tot ce este-n jur renunță,

Domnul rămâne singura-mi speranță,

Jurământu-I, legământu-i, sângele propriu,

Mă sprijină în mijlocul potopului.

Sunt momente când totul pare că se prăbușește în jurul nostru și n-avem nimic de ce să ne agățăm – decât de Însuși Dumnezeu. Ne-agățăm de cunoașterea caracterului și legământului Său. Nici toată teologia, nici toată experiența noastră nu ne-ajunge pentru a înțelege și pentru a explica căile lui Dumnezeu. Însă, chiar și atunci când nu putem înțelege, putem conta pe faptul că Dumnezeu este și rămâne sfânt, drept și credincios în toate; și în acest punct a ajuns și Iov. Groaznicele nenorociri au dovedit că Iov avea o credință adevărată și că Dumnezeu era mai mult decât vrednic de credința și speranța sa.

Satan încearcă acum să-I răspundă lui Dumnezeu, care-i „dăduse peste nas” cu faptul că Iov nu a renunțat la încrederea sa în harul lui Dumnezeu. Să ne uităm acum la versetele care ne redau acest al doilea dialog:

Atunci Satan I-a răspuns DOMNULUI: – Piele pentru piele! Omul dă tot ce are pentru viața sa. Ia întinde-Ți mâna și atinge-te de carnea lui și de oasele lui și vei vedea că Te va blestema în față! DOMNUL i-a răspuns lui Satan: – Iată, ți-l dau pe mână, numai cruță-i viața! Satan a ieșit din prezența DOMNULUI și l-a umplut pe Iov de bube dureroase din talpa piciorului până-n creștetul capului. Iov a luat un ciob de lut cu care să se scarpine și s-a așezat în cenușă. Iov 2:4-8 (NTR)

Satan continua să creadă că Iov era un fățarnic; de aceea, Îl învinuiește pe Dumnezeu că nu a fost corect, ferindu-l pe Iov de durerea fizică. Una este să pierzi „lucruri” și să-i vezi pe alții că suferă, dar altceva este să experimentezi dureri insuportabile zi și noapte. Din nou, trebuie să observăm ceea ce îi spune Satan lui Dumnezeu în versetul cinci „… întinde-Ți mâna și atinge-Te de oasele și de carnea lui...”, pentru ca în versetul șase Dumnezeu să-i răspundă: „Iată, ți-l dau pe mână (pe Iov): numai cruță-i viața!” Dumnezeu coboară ceva mai mult gardul, dar pune limite clare. Este tot mâna lui Dumnezeu care controlează situația, în ciuda faptului că mâna lui Satan este agentul nenorocirilor. Iov nu se îndoiește nici un moment că tot ceea ce i s-a-ntâmplat venea de la Dumnezeu.

Versetul 7 îl arată pe Iov luând un ciob ca să-și scarpine bubele ce-i acopereau întreg trupul. Suferința pe care i-o produceau era mare. De vreme ce tot trupul îi era acoperit de bube, Iov nu putea nici măcar să se așeze, fără să resimtă mari dureri. A stat până la urmă „pe cenușă” pentru că era cel mai moale lucru pe care-l găsise.

„BLESTEMĂ PE DUMNEZEU ȘI MORI!”

Versetele 9 și 10 sunt pline de învățăminte. Ele ne prezintă pe de o parte imaginea groaznică a unei credințe slabe care se bazează pe ce se vede, iar pe de altă parte puterea uimitoare a credinței care vede mâna suverană a lui Dumnezeu în toate lucrurile. Cum te-ai simți și cum ai răspunde tu, dacă cineva ți-ar spune următoarele?

Nevastă-sa i-a zis: „Tu rămâi neclintit în neprihănirea ta! Blestemă pe Dumnezeu, și mori!” Dar Iov i-a răspuns: „Vorbești ca o femeie nebună! Ce, primim de la Dumnezeu binele și să nu primim și răul?!” În toate acestea, Iov n-a păcătuit deloc cu buzele lui. Iov 2:9, 10

Observațiile soției lui Iov sunt tipice, venind atât din partea celor necredincioși, cât și a „creștinilor drăguți, dulci și sentimentali”, care gândesc doar în termenii dragostei „toate-s roz”, și resping realitatea. Repetând cuvintele lui Iov, în timp ce rememorăm principiile pe care le-am explicat și-n care Iov își pusese speranța, auzim un răspuns plin de mânie, care sună cam așa în limbajul zilelor noastre: „Vrei să-mi spui că tu chiar crezi că Dumnezeu are de-a face cu aceste nenorociri? În cazul ăsta, eu unul n-aș putea iubi sau sluji un astfel de Dumnezeu!” Puțini oameni ar avea curajul să exprime ceea ce gândesc, așa cum a făcut-o soția lui Iov, însă cu toți ar fi de acord cu aceleași lucruri. „Mă-ncred și-L iubesc pe Dumnezeu atâta timp cât îmi dă ce-i bun (pentru a fi fericit), dar dacă mă face să sufăr, atunci nu mă mai încred în El!” De câte ori nu a șoptit Satan la urechea câte unui sfânt pus la încercare o asemenea blasfemie („Blestemă pe Dumnezeu și termin-o cu toate!”) Ce făcea însă totul și mai dureros pentru Iov era că venea din partea soției sale.

Acum, înainte s-o judeci prea dur pe această doamnă, nu uita că ea era cea care-l îngrijea  pe Iov și care-i asculta toate plângerile. O muncă nu prea plăcută, nu? Toți copiii care muriseră erau și din carnea și sângele ei, iar averea pierdută fusese de asemenea și a ei.

ESENȚA CREDINȚEI

Răspunsul lui Iov a devenit clasic: „Să primim de la Dumnezeu numai ce e bun, iar necazurile nu?” Iov nu cade în capcana întinsă de erezia dualismului. De la Dumnezeu vin toate lucrurile, fie că sunt bune sau rele. Iov n-ar fi făcut câtuși de puțin o impresie foarte bună ca și carismatic, cu toată perspectiva aceasta a lui asupra bolii și durerii.  Mă îndoiesc că Iov ar fi sprijinit financiar vreunul dintre acești predicatorii ai „sănătății și bogăției”, care umplu mai cu seamă duminica ecranele TV.

Să ne aducem aminte că Iov tot nu înțelegea și nu avea vreo explicație referitoare la ceea ce i se-ntâmpla. Tot ce știa era că (1) Dumnezeu trimisese fiecare din aceste nenorociri și că (2) Dumnezeu trebuie să fi avut motive întemeiate pentru ceea ce făcea, chiar dacă Iov nu putea pătrunde logica situației. Prietene, aceasta este esența credinței biblice într-un Dumnezeu suveran și plin de har. Punctul culminant al credinței lui Iov îl găsim în declarația lui magistrală din Iov 13:15. Observați întreg contextul:

Tăceți! și vă voi vorbi; apoi fie ce-o fi! La ce bun să-mi iau carnea în dinți și să-mi pun viața în propriile mâini? Chiar dacă mă va ucide, tot voi nădăjdui în El. Da, îmi voi apăra căile înaintea feței Lui... știu că am dreptate. Iov 13:13-18 (NTR)

Iov este absolut sigur că poate să își apere pricina (în engleză: „că va fi răzbunat”). El e sigur că se va dovedi că Dumnezeu nu-l judecă pentru păcat. Și-n tot acest timp, Iov este tot mai pregătit să se încreadă în Dumnezeu indiferent de ce va urma. Când spune: „chiar dacă mă va ucide, tot voi nădăjdui în El”, Iov spune: „Deși El, Cel care mi-a luat oile, măgărițele, cămilele, toții copiii mei și toată averea mea, va face și ultimul pas și mă va ucide (pentru că are oricând dreptul acesta), eu tot mă voi încrede în El și voi crede cu tărie că El are un motiv drept să facă tot ce face. Nu cred că El mă blestemă trecându-mă prin aceste nenorociri și nici nu voi înceta să cred că într-o bună zi nu voi fi întru totul îndreptățit și răzbunat.”

Dați-mi voie să mă abat de la subiect pentru un moment și să ne uităm la cea mai rea parte din ispitirea lui Iov. Scopul lui Satan era să dovedească un singur lucru: că nu există nici „un credincios adevărat”, care să-L iubească pe Dumnezeu pur și simplu pentru ce este El. Oamenii se închină lui Dumnezeu pentru că se aleg cu ceva. Fără laitmotivul „mie ce-mi iese din asta?”, oamenii ar renunța la Dumnezeu și L-ar blestema în față. Acesta aspect însă este ușor sesizat; totuși, este o ispită și mai mare care îl pândește pe Iov. El crede că Dumnezeu este conducătorul suprem al lumii. El crede că I-a slujit cu credincioșie lui Dumnezeu și că de aceea este „un om neprihănit”. Iov nu pretindea că ar fi fost fără păcat sau vină, dar susținea că-L iubește pe Dumnezeu și că L-a urmat cu o inimă sinceră. Dacă lucrurile acestea sunt adevărate atunci cum poate Iov explica toate aceste nenorociri?  Este evident, că nu prea se pricepe nici măcar cum să înceapă cu explicațiile lui cu privire la ce s-a întâmplat.

ÎNCERCÂND SĂ-L PROTEJEZE PE DUMNEZEU

Cea mai mare ispită pentru Iov a fost să recunoască un păcat de care nu era vinovat ca modalitate de a explica și stopa toate aceste nenorociri trimise de Dumnezeu. Caracterul lui Dumnezeu (ca „un Dumnezeu drept și onest” care-i răsplătește pe cei buni, iar pe cei răi îi pedepsește) ar fi în felul acesta protejat. Iar Iov ar avea atunci o explicație teologică referitoare la motivul pentru care Dumnezeu trimisese acele nenorociri (care ar fi astfel pedepse pentru păcate), iar prietenii lui ar putea să-l încurajeze în mod sincer să se aștepte la iertare și restaurare, de vreme ce s-ar fi „curățit”, mărturisindu-și păcatul secret. Desigur, în felul acesta Iov ar fi mințit; și încă mai rău de-atât, diavolul ar fi câștigat duelul, dovedind că Iov era un  mincinos și un fățarnic interesat doar de „coșul cu bunătăți” care să înlocuiască „butoiul de necazuri”. Ar fi fost de mii de ori mai ușor să cedeze în fața aparențelor, în loc să se agațe de realitate. Ar fi fost mai ușor pentru Iov să-L „protejeze” pe Dumnezeu prin câteva banalități pioase, decât să se confrunte pe față și în mod sincer cu întâmplări inexplicabile, cu o credință neînfricată în Dumnezeu și-n caracterul Lui suveran și sfânt.

Nu este aceasta și „piatra de poticnire” de la cruce? Cum poate preaiubitul Fiu al Lui Dumnezeu să sufere o asemenea agonie, fără ca Tatăl să-I dea o mână de ajutor? Nu, nu am formulat corect întrebarea. Cum a putut Tatăl Cel sfânt, neprihănit și plin de iubire să provoace toate acele dureri cu Însăși mâna Sa? Neputința evreilor de a înțelege acest fapt a făcut ca afirmațiile lui Hristos să pară blasfemii oribile.

Să presupunem c-ai fi fost de față când oamenii aceia nelegiuiți și cruzi l-au omorât cu pietre pe Ștefan. Ce-ai fi spus, dacă cineva ți-ar fi șoptit la ureche: „Dumnezeul cel atotputernic este responsabil de această șaradă și îi folosește pe acești oameni vrednici de disprețuit pentru a-Și împlini scopurile Sale secrete.” Ștefan a crezut acest lucru și și-a exprimat speranța și siguranța chiar când era omorât cu pietre pe nedrept.

CAPITOLUL 11. PROVIDENȚA LUI DUMNEZEU, O TAINĂ

Nu am nici o explicație cu privire la motivul pentru care Dumnezeu permite ca unii dintre cei mai aleși sfinți ai Lui să îndure persecuții și necazuri. Dar și Biblia, și istoria au dovedit că așa stau lucrurile. Iov, David, Iosif, Ștefan sunt exemple clare din Cuvântul lui Dumnezeu. Fanny Crosby, Joni Erickson-Tada și mulți alții – frați și surori, poate chiar din cercul nostru de cunoscuți – pot susține acest adevăr. N-avem dreptul nici să ne îndoim de Dumnezeu și  să-L întrebăm „De ce?”, nici să trecem cu vederea pasajele Scripturii care învață un adevăr care nouă nu ne place. N-avem decât să confirmăm harul și puterea lui Dumnezeu, încrezându-ne în El chiar și când nu putem înțelege!

Era la un moment dat la TV o reclamă destul de stupidă despre un tip pe nume Whipple care dojenea doamnele pentru că pipăiau hârtia igienică să vadă cât de moale este. N-am văzut niciodată vreo doamnă să facă așa ceva într-un magazin, în schimb am văzut doamne care storceau lămâi sau portocale ca să vadă dacă erau proaspete sau stricate. Cred că așa stau lucrurile și în privința copiilor lui Dumnezeu. El permite lumii să ne stoarcă ca să vadă din ce suntem făcuți. Când Dumnezeu îți deschide inima harului Său măreț, îți vei deschide și gura ca să mărturisești. Vei putea spune tuturor că ai găsit pâinea care ți-a satisfăcut foamea sufletului și care ți-a adus bucurie adevărată în viață. Dar, pentru că uneori unii oameni sunt neîncrezători, te vor pune deliberat la încercare ca să vadă cât de „satisfăcut” ești cu-adevărat.

Când Dumnezeu este plin de har și ne învață adevărul despre suveranitatea Sa, ajungem adesea să ne lăudăm cu Dumnezeul care controlează fiecare eveniment și om. Îl putem chiar lua în râs pe Dumnezeul arminienilor. „Dumnezeul nostru nu depinde de om sau de voința lui. Dumnezeul nostru suveran are în control fiecare eveniment din viața noastră!” Automat, oamenii devin sceptici și spun: „Hm, mă-ntreb dacă-ntr-adevăr ei cred și se încred în suveranitatea lui Dumnezeu? Ia să le opunem un pic de rezistență și să vedem cum vor răspunde!” Cum reacționezi tu când cineva te împiedică în mod deliberat să obții ceea ce-ți dorești sau poate chiar meriți?

Dacă aș fi un artist suficient de bun, aș picta exteriorul unui pahar de apă astfel încât să arate ca și cum ar fi plin cu limonadă. Dacă voi răsturna paharul, ceea ce se găsește în pahar aceea va curge. Ar putea fi lapte în pahar, deși pe dinafară ar părea că este limonadă. Însă procesul de răsturnare va scoate laptele din pahar.

Tu și cu mine putem să ne lipim pe noi tot felul de etichete calviniste și să râdem de arminieni, însă testul autentic al credinței noastre într-un Dumnezeu suveran îl trecem doar atunci când acționăm corect la momentul „răsturnării” noastre și când nu primim ceea ce ne dorim. Când treci printr-o asemenea situație iese din tine har suveran sau fire suverană? O teologie corectă nu este de-ajuns. Iov și-a pierdut teologia. De fapt, prietenii lui i-au dat în cap cu teologia lui. „Iov, tu ne-ai învățat că Dumnezeu ascultă și răspunde rugăciunilor celui neprihănit și refuză să asculte rugăciunea păcătosului, iar acum, când Dumnezeu nu-ți răspunde și când au venit toate aceste nenorociri peste tine, vrei să spui că ești neprihănit? Ești un fățarnic păcătos care nu-și recunoaște păcatul și care Îl hulești pe Dumnezeu cu pretențiile și vorbele lui! Cum se-mpacă teologia ta cu tot ce ți se-ntâmplă?” Cum să răspundă Iov unor asemenea batjocuri? Nu putea nici nega că într-adevăr credea și mărturisea ceea ce ei spuneau, dar nici nu putea mărturisi păcate de care să se știe vinovat. Iov putea să răspundă doar așa: „Nu pot să-nțeleg!” Singurul lucru care i-a rămas de făcut lui Iov a fost să tacă și să aștepte răspuns de la Domnul. Imnul de la finalul acestui material exprimă tocmai speranța și încrederea lui Iov.

CAPITOLUL 12. „NU E CORECT!”

Sunt adesea solicitat să consiliez persoane care au fost abuzate. Printre lacrimi, cei mai mulți îmi spun: „Dar, pastore, nu este drept!” Le simt durerea. De curând am trecut printr-o situație în care niște credincioși la care țineam foarte mult și pe care puteam conta, au înșelat și au mințit deliberat ca să-și păstreze poziția și autoritatea. S-au comportat mai rău decât politicienii în campanie electorală. A fost una dintre cele mai dificile experiențe din viața mea de credință. Inima mea voia să strige: „Dar, Doamne, ei știu că mint! E-atât de crud și de nedrept!”

Care este mângâierea care ne rămâne când „nu este corect”? În primul rând, ne putem aminti că Dumnezeu niciodată nu ne-a promis că viața va fi corectă cu noi! De fapt, dacă înțelegem cât de cât Cuvântul lui Dumnezeu și-i luăm mesajul în serios, ne dăm seama că nici n-ar trebui să ne așteptăm ca cei necredincioșii să fie corecți!

Nu a fost drept ca Ieremia să fie pus într-o groapă. Nu a fost corect ca Iosif să fie vândut de frații lui. Nu a fost corect nici pentru Ștefan să fie omorât cu pietre, nici pentru creștinii aruncați de Nero la lei să piară astfel. Multe dintre lucrurile care s-au întâmplat oamenilor credincioși lui Dumnezeu au fost mai mult decât incorecte – au fost groaznice (vezi Evrei 11)

Totuși, de unde am venit cu ideea aceasta că ar trebui să ne așteptăm ca lucrurile să fie drepte? Lumea aceasta nu este nicidecum prietenă cu harul lui Dumnezeu. Citește Matei 10:16-42 și mai îndrăznește apoi să te întrebi de ce nu este corect.

Da, vom fi striviți, dar nu încercați peste puterile noastre. Dacă Dumnezeu îngăduie să fim puși în cuptor, haideți să suportăm ca niște soldați buni și să demonstrăm puterea harului Său. Să ne rugăm pentru harul de a crede și de a putea spune: „primim de la Dumnezeu binele, și să nu primim și răul?” La aceasta ne va conduce străduința de a înțelege și aplica aceste șase principii ale Cuvântului lui Dumnezeu!

Unul din imnurile mele preferate cuprinde acest adevăr. Este intitulat „Orice a hotărât Domnul meu e drept.” Dacă am putea înscrie acest adevăr în inimile noastre, astfel încât să-i putem simți puterea tot timpul, am fi „mai mult decât biruitori prin Hristos”, în orice situație. Am vedea mâna lui Dumnezeu în toate lucrurile și am fi siguri că harul divin și dragostea Sa suverană controlează orice situație. Principiile pe care le-am parcurs sunt ca stânca Gibraltarului sub picioarele noastre. Am cânta cu mare bucurie: „Oricare-ar fi povara mea, Tu m-ai învățat să spun: Bine e sufletului meu!”

Creștine, Acesta este Dumnezeu tău. Fii tare și nădăjduiește. Ești în siguranță deplină la umbra aripilor Sale. Domnul tău a obținut victoria pe deplin – și de aceea și tu vei birui!

Orice a hotărât al meu Domn e drept:

Al Lui plan mereu este perfect;

Orice-ar face liniștit voi sta mereu

Merg oriunde mă călăuzește Dumnezeu:

E Domnul meu; deși calea-i întunecată,

Să nu cad, mă ține fiindcă poate:

De aceea Lui eu i le dau pe toate!

Orice a hotărât al meu Domn e drept:

Deși acum când acest pahar beau

Ce gust amar pentru-al meu suflet sleit,

Îl sorb pe tot pe șleau.

Real e Domnul meu; în fiecare zori de zi,

O dulce mângâiere al meu suflet va umplea

și groaza și durerea sigur vor dispărea.

Orice a hotărât al meu Domn e drept:

El nu mă v-a-nșela;

El mă conduce înțelept;

Știu că nu mă va lăsa:

Accept, satisfăcut, căci ce-a trimis;

A lui mână poate lua și durerea mea,

și răbdător a Lui zi voi aștepta.

Orice a hotărât al meu Domn e drept:

Aici voi rămânea;

Chiar de durere, nevoi sau moarte voi avea,

El e cu mine – e un fapt;

E grija Tatălui, mă duce acolo;

Să nu cad, mă ține fiindcă poate:

De aceea Lui eu i le dau pe toate!

Dacă nu ești creștin, adu-ți aminte că acesta este Dumnezeul împotriva căruia te răzvrătești. Ai ales în mod conștient să respingi autoritatea Sa și să disprețuiești harul Său. Dacă nu ți-ai aplecat inima și voința înaintea acestui Dumnezeu cu pocăință și credință, atunci ești cel mai nenorocit dintre toți oamenii. Cum îți trece prin cap să crezi că poți lupta cu un așa Dumnezeu – și să câștigi? Întoarce-te la El cu credință și vei descoperi că pe cât este de suveran, pe atât este și de îndurător.