SABATUL CREDINCIOSULUI

John G. Reisinger

© 2000 John G. Reisinger.

© 2017 Copyright pentru ediția în limba română – Biserica Baptistă Logos, București.

Toate drepturile rezervate. Nici o parte a acestei publicații nu poate fi reprodusă, stocată sau transmisă în orice formă și prin orice mijloace – electronice, mecanice, prin fotocopiere, microfilmare, înregistrare sau alt fel – cu excepția unor citate scurte în recenzii, fără permisiunea prealabilă a deținătorului drepturilor de autor.

Publicat în original sub titlul The Believer's Sabbath, la editura New Covenant Media, 5317 Wye Creek Drive, Frederick, MD 21703-6938, SUA, a ministry of Grace New Covenant Church.

Tradus și publicat cu permisiune.

Citatele biblice sunt preluate din Biblia, Noua Traducere în Limba Română (NTR). Copyright © 2006, 2012 Biblica, Inc. Traducerea, corectura și editarea: Baptistă Logos, București – www.logosbucuresti.ro

Corectură, tehnoredactare și design pentru edițiile în format electronic: Asociația MAGNA GRATIA – www.magnagratia.org

RESPECTAȚI DREPTURILE DE AUTOR!

Este interzis în mod expres:

- imprimarea a mai mult de 3 ex. pentru uz personal, a mai mult de 10 ex. din maxim 5 publicații diferite pentru prieteni și rude;

- imprimarea profesională (la tipografie, indiferent dacă produsul este comercializat sau nu);

- stocarea fișierelor oricărei cărți pe bloguri, pagini de internet, portaluri sau transmiterea pe cale electronică, altfel decât a link-urilor către website-ul unde acestea sunt stocate în original.

- copierea și republicarea a peste 250 de semne/publicație pe alte portaluri, pagini de internet, bloguri, în publicații tipărite sau în predici, prezentări, conferințe etc.

JOHN G. REISINGER

SABATUL CREDINCIOSULUI

SABATUL CREDINCIOSULUI

În Epistola către Filipeni, apostolul Pavel face una dintre cele mai uimitoare afirmații ale apostolilor.

Să aveți în voi gândul acesta, care era și în Cristos Isus: El, măcar că avea natura lui Dumnezeu, n-a considerat că a fi una cu Dumnezeu este un lucru de apucat, ci S-a dezbrăcat de Sine, luând natura unui rob și devenind asemenea oamenilor. La înfățișare a fost găsit ca un om; S-a smerit și a devenit ascultător până la moarte și încă moarte pe cruce. De aceea și Dumnezeu L-a înălțat nespus de mult și I-a dăruit Numele care este mai presus de orice nume, pentru ca în Numele lui Isus să se plece orice genunchi din cer, de pe pământ și de sub pământ, și orice limbă să mărturisească, spre slava lui Dumnezeu Tatăl, că Isus Cristos este Domnul. (Filipeni 2:5-11)

Conceptul prezentat în pasajul din 2 Corinteni 8:9 ne ajută să înțelegem ceva din această măreție.

Voi cunoașteți harul Domnului nostru Isus Cristos, care, deși a fost bogat, de dragul vostru a devenit sărac, pentru ca voi să vă îmbogățiți prin sărăcia Lui.

Cât de bogat a fost Domnul Isus înainte de a lăsa totul și de a deveni un slujitor? El deținea toate lucrurile. El era obiectul închinării întregii creații. Cât de sărac a devenit? El a putut spune: „Vulpile au vizuinile lor, însă Fiul Omului nu are unde să își plece capul.” Și cât de săraci am fost noi, păcătoșii, înainte ca El să vină și să moară pentru noi? Tot ceea ce noi dețineam și am putea spune că ne aparține astăzi este păcatul nostru, însoțit bineînțeles de rușine. Și cât de bogați ne-a făcut El prin faptul că ne-a înfiat în familia Lui? Am devenit moștenitori împreună cu Domnul Slavei. Ce pasaj frumos!

Pasajul din Filipeni 2:5-11 vorbește despre Cristos ca Dumnezeu și ca om. Ne descrie atât umilința Lui, cât și înălțarea Sa, atât ca divin, cât și ca ființă umană. Scoate în evidență că umilința a fost un fapt pe care L-a făcut în mod conștient. Acest pasaj ne ajută să ne dăm seama cine este El cu adevărat, atât ca Dumnezeu, cât și ca om, prin felul în care ne prezintă frumusețea Domnului nostru. Observând ceea ce a făcut El, învățăm cum este El.

Pe baza acestui pasaj să discutăm despre lucrarea pe care Domnul nostru a realizat-o, lucrare care L-a răsplătit cu dreptul de a fi Domn. Evanghelia este povestea despre modul în care Cristos „a finalizat lucrarea pe care Tatăl I-a dat-o”. Atunci când înveți ce este Evanghelia, înveți despre El și despre lucrarea pe care a făcut-o.

Observați cum descrie Pavel, în introducerea Epistolei către Romani, atât pe Cristos, cât și Evanghelia.

Pavel, rob al lui Cristos Isus, chemat să fie apostol, pus deoparte pentru Evanghelia lui Dumnezeu, pe care Dumnezeu o promisese mai dinainte prin profeții Săi în Sfintele Scripturi și care se referă la Fiul Său – născut din sămânța lui David, în ce privește trupul, iar în ce privește Duhul sfințeniei, dovedit cu putere că este Fiul lui Dumnezeu, prin învierea dintre cei morți – adică la Isus Cristos, Domnul nostru. (Romani 1:1-4)

Acest paragraf este folosit adesea pentru a dovedi atât umanitatea, cât și divinitatea lui Cristos; că a fost atât Om, cât și Dumnezeu. Adesea versetul 3 este înțeles ca vorbind despre umanitatea Lui, (născut din sămânța lui David, în ce privește trupul), iar în versetul 4 este văzută învierea Lui, demonstrând că este Dumnezeu (dovedit cu putere că este Fiul lui Dumnezeu prin învierea dintre cei morți). Nu pun la îndoială, în nici un fel, nici divinitatea absolută, nici umanitatea desăvârșită a lui Cristos. Biblia prezintă în mod clar aceste două aspecte, iar noi trebuie să le protejăm pe amândouă. Totuși nu cred că acestea sunt lucrurile pe care căuta Pavel să le arate prin aceste gânduri. Dacă ar fi vrut să scoată în evidență umanitatea Domnului nostru, atunci cred că Pavel ar fi spus „fiul Mariei” și nu „fiul lui David”.

Ne aducem aminte cu câtă grijă face Isaia afirmațiile acestea: Căci un Copil ni s-a născut, un Fiu ni s-a dat (Isaia 9:6a). Isaia vorbește despre Cristos ca fiind atât copil, cât și fiu. De ce ar fi folosite ambele cuvinte? Ca și copil, El s-a născut, ca Fiu a fost dat. Există o mare diferență între cele două cuvinte. Unul vorbește despre umanitatea Lui, iar celălalt descrie divinitatea Lui. Acest paragraf ne arată în mod clar una dintre erorile cele mai flagrante ale Romei. Maria nu este „mama lui Dumnezeu” așa cum afirmă Roma. Ea este mama umanității Domnului nostru, însă nu mama divinității Lui. Dumnezeu nu are nicio mamă. Maria nu L-a născut pe Dumnezeu, însă a născut o persoană autentică. Isus, asemenea oricărei persoane, a avut o mamă reală, deși nu avut parte de un tată uman. El a fost născut ca toți ceilalți oameni, însă nu a fost conceput ca toți ceilalți. Umanitatea Lui are un punct de început în timp; vorbim despre întruparea și nașterea Lui. Dar Isus, ca „Fiu al lui Dumnezeu”, nu a fost născut, ci a existat din totdeauna ca a doua Persoană a Trinității. „Fiul” a fost „dat” de Tatăl și a fost „dat” cu scopul de a fi „dat” morții. Copilul s-a născut cu scopul precis de a muri în locul poporului Său.

Vă sugerez să observați următoarele lucruri:

„Născut din sămânța lui David”, din Romani 1:4, nu scoate în evidență umanitatea lui Cristos, ci mai degrabă dreptul Lui de sta pe tronul lui David și de a împlini legământul pe care Dumnezeu l-a făcut cu David, anume „să ridice un fiu pe tron”, care să primească toată autoritatea. O cale mult mai bună de a vorbi despre umanitatea lui Isus este să facem referire la faptul că El este „fiul Mariei” sau că s-a născut „dintr-o fecioară”. Romani 1:4 se referă la aceeași autoritate sau domnie la care face referire Isaia 9:6, 7. Astăzi, chiar acum, Isus stă pe tronul lui David. El este Domn în acest moment peste creația cea nouă și răscumpărată a lui Dumnezeu.

Pavel nu spune în acest paragraf că învierea dovedește faptul că Cristos este Dumnezeu. El afirmă că omul Cristos a primit o domnie nouă și unică la înviere și înălțare, ca răsplată a lucrării pe care Tatăl I-o încredințase spre finalizare. Această lucrare a început în momentul în care păcatul a distrus prima lucrare pe care Dumnezeu o încheiase.

Gândurile cheie pe care le regăsim în săptămâna creației din Geneza sunt lucrare – finalizată – satisfăcut/mulțumit – odihnă. Aceleași cuvinte descriu de asemenea noua creație constituită prin lucrarea finalizată a Domnului nostru. Cristos a fost Domn întotdeauna, ca și cea de-a doua Persoană a Trinității, însă a devenit Domn ca om într-un sens nou și răscumpărător la înviere și înălțare. „Omul” Cristos Isus și-a câștigat dreptul de a conduce și de a domni prin harul suveran. El este Domn de necontestat peste noua creație a lui Dumnezeu. Dreptul Domnului nostru sau autoritatea Lui de a ierta păcatele nu este parte a moștenirii Lui intrinseci ca Persoană a Trinității; această autoritate I-a fost dată de Tatăl ca răsplată meritată pentru lucrarea de răscumpărare realizată. El poate ierta legal și drept pentru că a plătit pentru aceste păcate. El poate ierta păcatele pentru că a satisfăcut în mod perfect pretențiile de neprihănire ale Tatălui. El a fost răsplătit primind atât titlul de „Domn”, cât și autoritatea de a-Și exercita Stăpânirea peste toate și toți (Ioan 17:1-3).

Înțelegerea faptului că lucrarea lui Cristos a început imediat după căderea lui Adam nu este subliniată aproape deloc de către credincioși. Lucrarea de răscumpărarea făcută de Cristos NU a început odată cu întruparea Lui. Acela era doar începutul ultimului act. Pentru a înțelege „lucrarea” lui Cristos, pentru care El a fost răsplătit așa cum este descris în Filipeni 2:5-11, trebuie să mergem înapoi în Geneza. Acolo este începutul! În timp ce ne uităm la aceste cuvinte extraordinare, observați patru aspecte, care se repetă în fiecare dintre cele șase zile ale lucrării de creație a lui Dumnezeu.

1. Dumnezeu va declara scopul Lui specific în fiecare dintre zilele creației.

2. Expresia așa a fost va indica că lucrarea specifică anunțată a fost finalizată în ziua respectivă.

3. Prin expresia era bun, Dumnezeu își va exprima satisfacția Lui totală cu privire la lucrarea făcută în ziua respectivă.

4. Expresia „o dimineață și o seară” arată începutul și sfârșitul unei zile aparte și a lucrării distincte care a fost făcută.

Observați cuvintele evidențiate din prima zi a creației.

La început, Dumnezeu a creat cerurile și pământul. Pământul era fără formă și gol; peste fața adâncului era întuneric, iar Duhul lui Dumnezeu plutea peste întinderea apelor. Atunci Dumnezeu a zis: „Să fie lumină!”; și a fost lumină. Dumnezeu a văzut că lumina era bună și a despărțit lumina de întuneric. Dumnezeu a numit lumina „zi”, iar întunericul l-a numit „noapte”. A fost o seară și a fost o dimineață: ziua întâi. (Geneza 1:1-5)

Vom vedea lucrurile acestea întâmplându-se în toate cele șase zile ale creației. Geneza 1:1, „La început Dumnezeu a creat cerurile și pământul”, este afirmația generală a întregului proces de creație, iar mai apoi avem descrierea procesului în sine.

Geneza 1:3 declară intenția lui Dumnezeu „de a crea lumina”.

Versetul 3 afirmă de asemenea că ceea ce a fost anunțat s-a înfăptuit.

Versetul 4 ne exprimă modul în care Dumnezeu este mulțumit de lucrarea pe care a făcut-o.

Versetul 5 ne spune că acestea au fost „dimineața și seara primei zile”.

Este foarte important să surprindem aceste cuvinte – lucrare – finalizată/înfăptuită – satisfacție/mulțumire - și să ni le fixăm în mintea noastră. Aceste expresii ne spun povestea acțiunii creative a lui Dumnezeu de la începutul vremurilor. Observați de asemenea cum cuvintele seară și dimineață ale primei zile identifică ziua respectivă cu lucrarea specifică făcută în acea zi. Vom reveni asupra acestui punct.

Geneza 1:6-10 ne prezintă crearea cerurilor și a uscatului, în cea de-a doua zi.

Geneza 1:11-13 ne consemnează crearea ierbii, a pomilor și a întregii vegetații, în ziua a treia.

Geneza 1:14-19 ne consemnează crearea soarelui, a lunii și a stelelor, în cea de-a patra zi.

Geneza 1:20-26 ne prezintă creația tuturor creaturilor pământului, a păsărilor și a peștilor, în cea de-a cincea zi.

Geneza 1:26-31 ne consemnează crearea omului după chipul lui Dumnezeu, în cea de-a șasea zi.

Următorul paragraf conține afirmația de încheiere cu privire la lucrarea de creație a lui Dumnezeu. Până în acest punct, tot ce s-a realizat în cele șase zile ale creației a fost uniform și coerent. Singura deosebire de la regulă este afirmația lui Dumnezeu din ziua a șasea , „foarte bun” în locul obișnuitului „bun”. În fiecare zi ne este descrisă o lucrare specifică, apoi lucrarea ce a fost finalizată, după care atitudinea de mulțumire a lui Dumnezeu cu privire la acea lucrare și, în cele din urmă, începutul și sfârșitul zilei respective.

Uitați-vă acum în Geneza 2:1. „Astfel a fost încheiată crearea cerurilor, a pământului și a întregii lor oștiri.” Termenul cheie este încheiată. Acesta nu este un anunț cu privire munca intenționată din ziua a șaptea a creației, tocmai pentru că în aceea zi nu a fost anunțată și nici nu a fost realizată vreo lucrare. Această afirmație arată mai degrabă încheierea întregului proces și scop al creației. Ea ne duce înapoi la declarația sumară din Geneza 1:1.

Următorul verset, 2:2, începe cu expresia și, așa că nu trebuie să izolăm ce urmează să fie spus de paragraful precedent. Este important să ne uităm cu atenție la ceea ce vor de fapt să spună aceste versete, dar și la ce nu vrea autorul să spună.

În ziua a șaptea, Dumnezeu Își terminase lucrarea pe care a făcut-o; El s-a odihnit în ziua a șaptea de toată lucrarea pe care a făcut-o. Dumnezeu a binecuvântat ziua a șaptea și a sfințit-o, pentru că în ea s-a odihnit de toată lucrarea pe care a făcut-o în creație. (Geneza 2:2, 3)

Să vă enumăr câteva aspecte clare extrase din aceste versete. Aceste sunt aspecte clare indiferent de poziția pe care o ai cu privire la Sabat. Există o neînțelegere între creștini, chiar și între creștini reformați, cu privire la această temă a Sabatului sau la porunca a patra. Dacă Geneza 2:2, 3 ne învață despre faptul că Dumnezeu i-a dat lui Adam Sabatul ca „Decret al Creației”, atunci discuția aceasta cu privire la Sabat se încheie repede. Acel aspect, dacă este dovedit, este mai mult decât suficient ca să certifice că Sabatul este o poruncă morală, nu ceremonială, obligatorie pentru toți oamenii din toate timpurile și nu doar pentru Israel. Ce spun și ce nu spun aceste versete?

UNU: Aceste versete nu ne spun că Dumnezeu i-a poruncit lui Adam să considere ziua a șapte diferită față de celelalte șase. Poate că Dumnezeu i-a poruncit lui Adam să privească ziua a șaptea în mod diferit față de celelalte șase, însă în text nu găsim nici măcar o singură indicație cu privire la acest lucru. De fapt, versetul nu conține niciun fel de poruncă. Textul ne prezintă exclusiv acțiunile lui Dumnezeu.

DOI: Nu există nicio mențiune în Scriptură cu privire la faptul că (1) Adam ar fi privit ziua a șaptea într-un mod diferit față de celelalte, însă (2) există mai degrabă câteva mărturii cu privire la faptul că Adam nu a ținut Sabatul ca o zi de odihnă, chiar înainte de a intra păcatul în lume. Aceste două aspecte biblice ar trebui să ne provoace puțin să ne oprim și să medităm. Este regretabil că mulți predicatori și teologi ignoră aceste aspecte și adaugă tot felul de elemente pe care textul nu le prezintă.

TREI: Ziua a șaptea nu este intitulată Sabat și nici nu este desemnată nicăieri în text drept Sabat de odihnă. Citește versetele cu atenție (2:1-3) și vei vedea că ceea am spus mai devreme este corect.

PATRU: Nu există nici măcar o singură exemplificare menționată de Scriptură, până la Exod 16 și la darea manei, care să arate că cineva ar fi ținut ziua a șaptea ca pe un Sabat de odihnă. Exod 16:23 este prima menționare a Sabatului în Scriptură:

el le-a răspuns: „Domnul a poruncit astfel: «Mâine este o zi de odihnă, un Sabat sfânt pentru Domnul... (Exod 16:23)

CINCI: Aceste aspecte[1] ne cer să abordăm câteva informații biblice foarte clare:

Nu avem nicio menționare biblică despre cineva că ar fi ținut Sabatul înainte de Exod 16, atunci când Dumnezeu dă pentru prima oară Sabatul poporului Israel. În același timp, nu putem folosi ceva nu este menționat în Scriptură ca dovadă pentru ceva ce să credem. Menționările din textele Scripturii sunt singura dovadă validă a oricărui argument biblic. Există un text specific al Scripturii unde Duhul Sfânt ne informează în mod explicit că Dumnezeu a făcut cunoscut Sabatul și acest eveniment a avut loc la Muntele Sinai. Acesta este un aspect care nu poate fi combătut. Nu putem respinge o afirmație clară a Scripturii doar pentru că nu se potrivește sistemului nostru de gândire. Neemia este foarte explicit cu privire la momentul în care Sabatul este dat pentru prima oară. Nu ar trebui să îndrăznim să facem afirmații nefondate din Geneza 2:2, 3 pe aspecte care nici măcar nu se regăsesc în text, în mod special când aceste afirmații contrazic evident alte texte ale Scripturii.

Te-ai coborât pe muntele Sinai și le-ai vorbit din ceruri. Le-ai dat reguli drepte, legi adevărate, orânduiri și porunci bune. Le-ai făcut cunoscut Sabatul Tău cel sfânt și le-ai dat porunci, orânduiri și o Lege prin robul Tău Moise. (Neemia 9:13, 14)

Observați că Sabatul este lăsat pe dinafara poruncilor, decretelor și legilor. Acest lucru s-a întâmplat pentru că Sabatul era mai important decât toate celelalte Zece Porunci, iar importanța lui consta tocmai în faptul că el era semnul vechiului legământ.

Unii spun că Israelul avea deja Sabatul, însă că uitaseră de el și, de aceea, Dumnezeu le readuce aminte. Între „a face ceva cunoscut” și „a le reaminti de ceva cunoscut” este o diferență mare.

Cele cinci lucruri pe care le-am afirmat nu dovedesc nici că Sabatul ar fi o lege morală, dar nici că Sabatul nu ar fi fost dat lui Adam la creație. Totuși, aceste elemente biblice dovedesc clar că nu poți folosi Geneza 2:1-3 ca argumentare pentru a crede că Sabatul i-a fost dat lui Adam în momentul creației. Dacă vrei să crezi că Sabatul este un „decret al creației” trebui să vii cu alte texte, nu precum cel din Geneza, și din câte știu eu nu există astfel de texte!

Cum să folosim un argument ca dovadă când acel argument nici măcar nu este pomenit în Scriptură și, pe de altă parte, cum să respingem elemente clare afirmate în textele Scripturii?! Când punem întrebarea: „Descrie Biblia vreo persoană că ar fi ținut Sabatul înainte de Exod 16, incluzându-l aici chiar și pe Adam, în Geneza 2?”, răspunsul este: „Nu, nu există vreun pasaj care să vorbească despre așa ceva.” Apoi când întrebăm: „Ne spune Scriptura când a fost dată porunca Sabatului prima oară?”, trebuie să răspundem: „Da. Neemia 9:13, 14 ne vorbesc specific despre Sabat ca fiind dat pentru prima dată la Sinai națiunii Israel.”

Acum, fiindcă nu există niciun fel de menționare cu privire la vreo persoană care să fi ținut Sabatul înainte de Exod 16, și pentru că Neemia 9 declară evident că Sabatul a fost dat pentru prima oară la Sinai și națiunii Israel, ce vrea mai exact să spună Dumnezeu în Geneza? Ce înseamnă aceste versete? Să ne uităm cu băgare de seamă la ce ne învață declarația din Geneza 2:1-3.

Astfel a fost încheiată crearea cerurilor, a pământului și a întregii lor oștiri. În ziua a șaptea, Dumnezeu Își terminase lucrarea pe care a făcut-o; El s-a odihnit în ziua a șaptea de toată lucrarea pe care a făcut-o. Dumnezeu a binecuvântat ziua a șaptea și a sfințit-o, pentru că în ea s-a odihnit de toată lucrarea pe care a făcut-o în creație. (Geneza 2:1-3)

În primul rând, observăm imediat că nu avem nicio „dimineață și seară” semnalate la sfârșitul zilei a șaptea. Această zi este evident diferită față de celelalte. Este important de observat că în ziua a șaptea nu s-a făcut nicio lucrare și că nu a avut un final. Finalul rămâne deschis. Ziua respectivă s-ar mai fi desfășurat și astăzi dacă păcatul nu ar fi intrat în lume și nu ar fi distrus lucrarea de creație „bună” și încheiată” a lui Dumnezeu.

Să punem câteva întrebări clare, iar mai apoi să oferim răspunsurile.

Prima întrebare: De ce „s-a odihnit” Dumnezeu în cea de-a șaptea zi? Obosise El cumva? Nu, Dumnezeu nu poate obosi niciodată. Dumnezeu s-a odihnit bucurându-se de ceea ce a creat. S-a odihnit pentru că lucrarea Lui era încheiată. El s-a oprit din a mai crea, pentru că finalizase ceea ce își propusese să facă.

Observați cuvântul pentru că din versetul 3. Dumnezeu a declarat cea de-a șaptea zi ca fiind diferită de celelalte șase, pentru că încheiase lucrarea de creație. El s-a odihnit doar pentru că finalizase ce își propusese să facă. Nu ar trebui să îndrăznim să adăugăm textului acestuia ciudățenii și ambiguități care ne-ar face să Îl înțelegem greșit pe Dumnezeu. Simplu spus, Dumnezeu s-a odihnit pentru că a terminat tot ce Și-a propus să facă.

Termenul odihnă, pe care îl regăsim în porunca a patra, dată Israelului în Exod 20, are de-a face cu un repaus fizic de la o muncă istovitoare. Sclavul nu se „odihnește în realizările lui”, de fapt el s-ar putea să urască ce face sau ceea ce a fost forțat să facă. Dumnezeu nu a fost obligat să lucreze și El nu s-a oprit pentru că ar fi fost cumva obosit sau ar fi avut nevoie de un repaus. Odihna lui Dumnezeu din Geneza 2 nu poate fi echivalată cu odihna lui Israel din pustie, din Exod 20. Evreul s-a odihnit de lucrarea lui pentru că era extenuat fizic. În niciun fel nu îl putem compara pe acesta cu Dumnezeu, care se oprește pentru a aprecia lucrarea de creație.

Cea de-a patra poruncă este formulată în contextul eliberării din robie și sclavie. Evreii erau obligați să facă cărămizi și să-și strângă singuri paiele pentru confecționarea acestora. Exod ne spune: „Ei s-au plâns înaintea lui Dumnezeu din pricina robiei lor.” Niciuna dintre circumstanțele pe care le regăsim în darea Legii la Sinai nu pot fi aplicate în Geneza 2 nici lui Dumnezeu, nici lui Adam. Nici Dumnezeu și nici Adam nu au strigat disperați după odihnă pentru că ar fi fost cumva extenuați.

Porunca a patra, dată lui Israel la Sinai, stabilește cel puțin două lucruri.

Unu: Sabatul amintea Israelului în mod constant despre odihna pe care Adam a pierdut-o datorită păcatului în grădina Edenului. În fiecare zi de odihnă, evreul era obligat să își aducă aminte de consecințele groaznice ale răzvrătirii lui Adam față de Dumnezeu. El putea să își compare viața actuală definită de munca istovitoare, menită să îl ajute să supraviețuiască, cu viața în care orice nevoie era suplinită de Dumnezeu, fără niciun fel de durere și bătaie de cap din partea lui. Cu alte cuvinte, Sabatul era o aducere aminte săptămânală, constantă și vizibilă cu privire la plata păcatului.

Doi: De asemenea, Sabatul îi oferea lui Israel o promisiune și o speranță cu privire la un Răscumpărător viitor, care avea să restaureze odihna ce a fost pierdută în grădina Edenului. Sabatul predica Evanghelia la fel de clar cum o făcea orice altă ceremonie din Vechiul Testament! Sabatul era o imagine clară a lui Cristos și a odihnei pe care El urma să o ofere. Toate textele Vechiului Testament vorbesc despre o odihnă viitoare sau despre un Sabat.

Cuvintele Domnului „Faceți aceasta... în amintirea Mea” din 1 Corinteni 11: 25-27 sunt un contrast deliberat între cele două semne ale celor două Sabate sau odihne, regăsite în ambele legăminte. Nu trebuie decât să accentuați puțin cuvântul aceasta și contrastul devine evident. Sabatul reamintea Israelului de prima creație, de Dumnezeu Creatorul și de cerințele Lui drepte și sfinte, scrise pe Tablele legii. Domnul nostru ne-a cerut să ne amintim de Cruce și de creația cea nouă pe care El a înfăptuit-o prin lucrarea Sa răscumpărătoare. Primul dintre semne are menirea de a ne aduce aminte de „legea cea dreaptă, bună și sfântă”, dar și de obligația și inabilitatea noastră de a o ține. Semnul cel din urmă are menirea de a ne aduce aminte de un „legământ nou și mai bun”, care ne asigură de faptul că toți termenii vechiului legământ au fost împliniți în mod perfect de către Garant. Sabatul ne îndreptă atenția către încetarea strădaniilor noastre de a lucra și către odihna lucrării finalizate a lui Cristos. Un Sabat consemnat la creație nu ar fi putut face niciunul dintre aceste lucruri, deodată ce nu ar fi fost nici necesar și nici posibil.

Cea de-a doua întrebare: De ce nu a avut cea de-a șaptea zi un sfârșit precum celelalte?

Poate pentru că trebuia să fie o odihnă continuă și neîntreruptă, atât pentru Dumnezeu, cât și pentru om. Dumnezeu urma să se delecteze și să se odihnească în creația Lui perfectă, iar Adam să se bucure de odihnă adevărată în tot ceea ce avea să facă. Tot ceea ce Adam făcea nu era nimic altceva decât închinare și apreciere la adresa caracterului lui Dumnezeu, așa cum fusese revelat în creație. Adam nu a muncit și nici nu a transpirat timp de șase zile, pentru ca mai apoi să se odihnească și să se închine în a șaptea. Cu cât lucra mai mult, cu atât mai mult se închina, și cu cât se închina mai mult, cu atât se odihnea mai mult. Dumnezeu se odihnea prin confirmarea bucuriei din creația Lui, iar omul se odihnea în închinare supusă în timp ce îngrijea grădina. Numai datorită păcatului, care a intrat în lume, au fost întrerupte atât odihna lui Dumnezeu, cât și cea a omului.

Este esențial să ne reamintim câteva elemente cu privire la Grădina Edenului. Să vi le reamintesc pe cele care adesea sunt trecute cu vederea.

Edenul era o creație perfectă așa cum Adam era o făptură perfectă.

Edenul era creația perfectă, concepută în mod special pentru făptura perfectă. Nu era nicio trudă, nicio sudoare, niciun fel de ciulin sau pălămidă de extirpat în acea creație perfectă. Nu era niciun faliment, nicio teamă și nicio dorință neîmplinită. Ziua a șaptea era parfumul sau miezul Edenului însuși! În bunătatea lui Dumnezeu și în părtășie cu El, Edenul era odihna de Sabat perfectă.

Când Dumnezeu a spus, „Este foarte bun”, acea afirmație includea fiecare dintre nevoile biologice și psihologice pe care Adam le avea. Grădina era concepută astfel încât să satisfacă într-un mod suprem fiecare nevoie pe care Adam și Eva o aveau, iar ei, la rândul lor, să Îl slăvească pe Dumnezeu mai presus de orice, prin tot ce făceau. Lucrarea lui Dumnezeu era cu adevărat încheiată, în stare să asigure orice nevoie pe care omul ar fi avut-o.

O astfel de situație nu se apropie câtuși de puțin de împrejurările Exodului 20, când a fost dată Israelului porunca a patra. Nu există, pur și simplu, niciun fel de comparație între cele două momente. Imediat după ce omul a păcătuit, a intrat într-un conflict permanent cu Dumnezeu, cu el însuși și cu Eva, iar el a trebuit să supraviețuiască într-un astfel de mediu dur și blestemat. Niciunul dintre aceste aspecte nu are nimic de-a face cu odihna lui Dumnezeu după momentul finalizării creației.

Cea de-a treia întrebare: Avea nevoie Adam de o zi de pauză în care să se odihnească de toată munca lui de stăpânire asupra întregii creații a lui Dumnezeu? Să ne uităm din nou la Geneza 1:26-31.

Atunci Dumnezeu a zis: „Să facem om după chipul Nostru, după asemănarea Noastră; ei să domnească peste peștii mării, peste păsările cerului, peste vite, peste tot pământul și peste toate animalele mici care mișună pe pământ!“ Astfel, Dumnezeu l-a creat pe om după chipul Său, după chipul lui Dumnezeu l-a creat; bărbat și femeie i-a creat. Dumnezeu i-a binecuvântat și le-a zis: „Fiți roditori și înmulțiți-vă, umpleți pământul și supuneți-l; domniți peste peștii mării, peste păsările cerului și peste toate viețuitoarele care mișună pe pământ!“ Apoi Dumnezeu a zis: „V-am dat toate plantele care fac sămânță și care se află pe tot pământul și toți pomii care fac fructe cu sămânță în ele, ca să le aveți pentru hrană. Tuturor animalelor pământului, tuturor păsărilor cerului și tuturor animalelor mici care mișună pe pământ, care au suflare de viață în ele, le-am dat ca hrană toate plantele verzi.“ Și așa a și fost. Dumnezeu s-a uitat la tot ce a făcut și toate erau foarte bune. A fost o seară și a fost o dimineață: ziua a șasea.

Era aceasta o responsabilitate care să pricinuiască o extenuare fizică așa de mare încât să necesite un moment de odihnă? Știm că Adam nu a transpirat înainte de intrarea păcatului în lume. El nu a avut niciodată febră musculară. De fapt nu s-ar fi putut face o separare în timp dintre cele 6 zile și cealaltă bazată pe contrastul dintre „muncă/lucru” și „închinare” sau dintre „muncă/lucru” și odihnă din grădina Edenului. Nu există niciun fel de categorii seculare/religioase în experiența lui Adam, decât după intrarea păcatului în lume.

Nu exista nicio muncă/lucrare asupra elementelor create, pentru că toate, incluzând aici și pământul și vremea, îi erau prielnice lui Adam. El nu a muncit niciodată pentru mâncarea pe care a avut-o în grădină. Nu exista „sudoarea frunții” în creația perfectă în care Dumnezeu l-a plasat pe Adam. Tot ceea ce Adam făcea era să se închine. Nu ar fi putut face nimic care să-l determine fie să aibă nevoie de o pauză, fie să și-o dorească. Cu cât lucra mai mult, cu atât mai mult se închina, și cu cât se închina mai mult, cu atât era mai plin de bucurie și de odihnă în prezența lui Dumnezeu.

Lucrarea/Munca lui Adam era înviorarea lui. Adam Îl vedea pe Dumnezeu în tot ceea ce făcea. Tot ceea ce făcea era o experiență încântătoare de închinare și laudă la adresa lui Dumnezeu, Prietenul lui și marele lui Binefăcător. Întrucât suntem morți de oboseală și extenuare, nu mai putem înțelege experiența lui Adam dinainte de păcat, la fel cum nu mai putem pricepe odihna lui Dumnezeu de după creație. Nu ar fi putut fi un ciclu de șase zile plus una în Eden, la fel cum nu poate fi unul în ceruri. O să ne trudim cumva în ceruri și o să muncim cu sudoarea frunții noastre timp de șase zile, pentru ca mai apoi să facem o pauză de o zi de la toată osteneala apăsătoare? Ideea este ridicolă! Vom avea cumva șase zile de muncă și una de închinare? O absurditate! Nu o să beneficiem de șase zile pentru noi înșine și una pentru Dumnezeu.

Citește din nou blestemul rostit de Dumnezeu asupra omului și naturii din Geneza 3:16-19.

Femeii i-a zis: „Îți voi mări mult durerile nașterii; în durere vei naște copii [Soția va avea parte pentru prima oară de durere în timp ce va asculta de însăși porunca lui Dumnezeu de a se înmulți]. Dorința ta va fi pentru soțul tău, iar el va stăpâni peste tine“ [Statutul de conlucrător este schimbat acum cu cel de conducător]. Iar lui Adam i-a zis: „Pentru că ai ascultat de soția ta și ai mâncat din pomul din care-ți poruncisem să nu mănânci, blestemat este pământul din cauza ta; cu trudă îți vei lua hrana din el toată viața ta. Spini și mărăcini îți va da, iar tu vei mânca din plantele câmpului. Cu sudoarea frunții tale îți vei mânca pâinea [Gata cu prânzurile gratuite], până când te vei întoarce în pământ, pentru că din el ai fost luat; căci țărână ești și în țărână te vei întoarce.“

Pământul este blestemat din cauza păcatului lui Adam. Citește Romani 8:18-24 și gândește-te în același timp la pasajele din Geneza 3:17-18.

Eu consider că suferințele din vremea de acum nu sunt vrednice să fie puse alături de slava viitoare, care urmează să ne fie descoperită. [Aduceți-vă aminte că în Eden, înainte de a cădea, Adam nu a experimentat niciuna dintre aceste suferințe și încercări. Ele sunt toate rezultatul păcatului care a intrat în lume și a distrus atât odihna lui Dumnezeu, cât și pe cea a lui Adam.] Creația așteaptă cu nerăbdare descoperirea fiilor lui Dumnezeu, întrucât creația a fost supusă deșertăciunii, [Aceeași creație pe care Dumnezeu a făcut-o cu multă grijă și pe care a declarat-o „foarte bună” și în care își găsea plăcerea și odihna este acum sub blestem] – nu pentru că a vrut ea [Ea nu a avut o voință liberă precum Adam], ci datorită Celui Ce a supus-o –, în nădejdea că și creația însăși va fi eliberată din robia degradării [Vă imaginați implicațiile acestei afirmații? Aceeași creație, în care Dumnezeu s-a odihnit pe deplin mulțumit, este acum în robie și degradare și sub blestem. Aceeași creație pe care Dumnezeu a declarat-o „foarte bună” este acum hotărâtă focului!] adusă în libertatea glorioasă a copiilor lui Dumnezeu. Noi știm că, până acum, întreaga creație geme și suferă durerile nașterii [Creația așteaptă dobândirea libertății]. Și nu doar creația, ci și noi înșine, care avem primul rod, adică Duhul [siguranța iertării și mărturia Duhului], gemem în noi înșine [așa cum este descris în Romani 7], așteptând înfierea, răscumpărarea trupurilor noastre, pentru că în această nădejde am fost mântuiți. Dar când ceea ce este nădăjduit este văzut, atunci nu mai este nevoie de nădejde! Pentru că, cine mai nădăjduiește în ceva ce este văzut?!

S-a pierdut o odihnă de Sabat în Eden, însă o odihnă de Sabat mai măreață a fost redobândită la Cruce! Aduceți-vă aminte ce am spus cu privire la cele două lecții mari. Vechiul Sabat (1) aducea aminte Israelului despre odihna care fusese pierdută în Eden și (2) oferea speranță pentru un Sabat nou, care restaura lucrurile dincolo chiar de ceea ce se pierduse în Eden. Niciunul dintre aceste lucruri nu ar fi fost posibile și nici necesare înainte de cădere.

A patra întrebare: Ne arată Scriptura în mod clar că Dumnezeu s-a întors la lucru imediat după momentul intrării păcatului în lume? Personal, cred că o face și oferă o explicație valoroasă în înțelegerea atât a lucrării, cât și a odihnei lui Dumnezeu. Vă aduceți aminte de ordinea în care Dumnezeu a creat lucrurile în Geneza?

(1) Lucrarea anunțată

(2) Lucrarea încheiată

(3) Satisfacție cu privire la lucrare.

(4) Odihna în lucrarea finalizată.

Acum, luați în considerare următoarele aspecte: în Geneza 3:15 Dumnezeu anunță că se întoarce înapoi la lucru. Cuvintele pe care le auzim la cruce, „S-a sfârșit”, constituie declarația cu privire la noua lucrare, anunțată în Geneza 3:15, care a fost încheiată. Dumnezeu spune în înviere și înălțare: „Este foarte bine. Sunt pe deplin mulțumit de lucrarea noii creații a Fiului Meu”. Domnul nostru „se așază la dreapta lui Dumnezeu”, comunicându-ne că se odihnește de lucrarea pe care a finalizat-o.

De fapt, celebra afirmație, „lucrarea pe care Tatăl Mi-a dat-o”, una dintre temele majore ale Noului Testament, aplicată lucrării Domnului nostru, nu ar avea nici un fel de semnificație dacă nu ar fi văzută în contextul pasajului din Geneza 2:1-3. Vom examina imediat acest aspect.

Să recapitulăm tot ceea ce am afirmat până acum:

1. Nu avem nicio poruncă în Scriptură care să ne vorbească despre vreo poruncă a lui Dumnezeu dată lui Adam de a ține Sabatul.

2. Nu există niciun pasaj în Scriptură, până la Exod 16:23, care să demonstreze că cineva ar fi ținut Sabatul, incluzându-l aici și pe Adam.

3. Ni se menționează în Neemia 9:13, 14 că Sabatul a fost dat pentru prima oară la Sinai, și a fost dat națiunii Israel.

4. Omiterea evidentă a expresiei „o dimineață și o seară” din Geneza 2:2,3 ne sugerează în consecință continuitatea celei de-a șaptea zi și faptul că, dacă păcatul nu ar fi intrat în lume să distrugă lucrarea de creație finalizată și bună a lui Dumnezeu, aceasta ar fi fost și azi în desfășurare.

Cel de-al doilea aspect pe care ar trebui să îl observăm în Geneza 2:1-3 este limbajul explicit folosit pentru a descrie activitatea de creație a lui Dumnezeu. Subliniați cum patru cuvinte care ne descriu întreaga poveste.

1. Primul cuvânt este lucrare.

2. Cel de-al doilea este încheiat.

3. Cel de-al treilea este bun.

4. Cel de-al patrulea este odihnit.

Dumnezeu a urmărit același model și în noua Lui creație.

1. A anunțat intenția de a-și trimite Fiul pentru a îndrepta tragedia căderii.

2. Dumnezeu a încheiat, la Cruce, lucrarea hotărâtă de răscumpărare și transformare.

3. Dumnezeu a fost foarte mulțumit de lucrarea făcută de Fiul Său.

4. Dumnezeu S-a odihnit în ceea ce a făcut prin lucrarea Fiului Său.

Ce îți vine în minte atunci când repeți aceste cuvinte din Geneza lucrare – încheiată – satisfăcut/mulțumit – odihnă / odihnit? Sunt sigur că putem cu multă ușurință să legăm aceste cuvinte de Noua Creație a lui Dumnezeu, lucrată de Mântuitorul nostru binecuvântat. În timp ce citim Geneza 2:1-3 auzim declarația crucii „S-a sfârșit” a Domnului nostru. De asemenea, oridecâteori Îl auzim pe Isus vorbind despre „lucrarea Tatălui” pe care o face, ne gândim la pasajul respectiv. Când Îl vedem strigând: „S-a sfârșit”, ridicat dintre cei morți și înălțat în glorie, Îl auzim pe Tatăl spunând: „Sunt pe deplin mulțumit de lucrarea Fiului Meu.”

Când citim Evanghelia exprimată în pasaje precum Matei 11:28-30, „...veniți la Mine toți cei trudiți și împovărați, și Eu vă voi da odihnă” sau „Eu sunt Sabatul sufletelor voastre.....”, Îl descoperim pe Dumnezeu invitându-ne să intrăm, cu El, în odihna Lui, prin Domnul nostru Isus Cristos.

Cel de-al treilea lucru pe care ar trebui să ni-l reamintim și să îl scoatem în evidență este că, în clipa în care a intrat păcatul în creația perfectă a lui Dumnezeu și a stricat-o, Dumnezeu, potrivit cu sfințenia și dreptatea Lui, a blestemat atât creația, cât și pe omul care a păcătuit și a ruinat tot ceea ce fusese creat.

Creația în care Dumnezeu se odihnise și despre care afirmase că este foarte bună, era acum blestemată de Dumnezeu, părăsită și lăsată pradă vanității și corupției (Romani 8:19-22). Omul creat după chipul și asemănarea lui Dumnezeu era acum inamicul Lui (Efeseni 2:3; Romani 5). Regăsim atât pământul perfect creat, cât și omul perfect sub blestemul lui Dumnezeu și al mâniei Lui.

Cel de-al patrulea lucru pe care ar trebui să ni-l reamintim și să-l scoatem în evidență este că, imediat după ce Adam a păcătuit, Dumnezeu s-a întors la lucru.

Acest al patrulea lucru nu este reamintit aproape deloc de cei mai mulți teologi. Istoria răscumpărării, sau a noii creații, a început să fie lucrată de la prima promisiune cu privire la sămânța femeii, care avea să restaureze tot ceea ce Adam distrusese prin păcatul lui. Știm că această lucrare a fost hotărâtă în veșnicie (Apocalipsa 13:8), iar primul pas în împlinirea ei a fost descoperit în Geneza 3:15.

Întreb din nou - nu este Geneza 3:15 anunțul cu privire la faptul că Dumnezeu s-a întors la lucru? Observați cu atenție cum desfășurarea noii creații imită modelul primei. Din nou:

1. Anunțul cu privire la lucrarea plănuită – sămânța femeii va zdrobi capul șarpelui;

2. Lucrarea este împlinită și încheiată perfect atunci când Cristos îl învinge pe Satan la Cruce;

3. Dumnezeu își exprimă mulțumirea față de lucrarea terminată prin faptul că Îl înviază pe Domnul nostru dintre morți și prin faptul că Îl așază la dreapta Lui, oferindu-I toată puterea; și

4. Dumnezeu se odihnește pentru totdeauna în lucrarea Lui cea nou-creată.

Dumnezeu a făcut o promisiune despre venirea ultimului Adam în lume și despre finalizarea unei lucrări care nu va mai fi tulburată nici de păcat, nici de nimic altceva. Această nouă creație va aduce glorie și cinste lui Dumnezeu mai mult decât zece mii de grădini ale Edenului. Aceasta va fi o lucrare în care Dumnezeu se poate odihni cu plăcere pentru toată veșnicia. Acesta va fi adevăratul Sabat veșnic!

Într-adevăr, Dumnezeu s-a întors la muncă atunci când păcatul a distrus prima creație și nu s-a odihnit până nu a finalizat la cruce lucrarea noii creații.

„Odihna” care a urmat din lucrarea plină de har și de putere realizată de Cristos nu are nimic de-a face cu o zi normală de 24 de ore. Lucrarea lui Cristos aduce o zi de odihnă care nu are sfârșit; nu este o zi normală de 24 de ore. Lucrarea lui Cristos ne aduce de asemenea „acea zi” și „odihnă”, la care privea cu anticipație Vechiul Testament și despre care Noul Testament afirmă că a sosit în cele din urmă. „Aceasta este ziua pe care Domnul a făcut-o” nu are nimic de-a face nici cu ziua de sâmbătă, nici cu cea de duminică. Nu este o zi obișnuită de 24 de ore de Sabat, ci o odihnă de Sabat veșnică, care cu certitudine nu are un final.

Observați că lucrarea cea nouă a lui Dumnezeu este o creație cu totul nouă. Nu este o cârpire a vechii creații. Cea veche a fost blestemată și hotărâtă unei distrugeri incandescente, incluzând aici și întoarcerea lui Adam în țărâna din care a fost făcut. O creație de-a întregul nouă, cu un neam nou de bărbați și femei răscumpărați, și cu un Cap nou, avea să fie creată pe fundamentul venirii lucrării glorioase a Răscumpărătorului. Autorul epistolei către Evrei are în minte această lucrare atunci când vorbește despre „mulți fii” și „frații mei” fiind conduși în glorie.

Această a doua lucrare a lui Dumnezeu a fost finalizată pentru totdeauna la cruce. Acele cuvinte memorabile, „s-a sfârșit”, fac referire la cea de-a doua lucrare a lui Dumnezeu. Dumnezeu a văzut cât de bună a fost lucrarea și a fost mulțumit pe deplin. Dovada clară cu privire la această stare perfectă de mulțumire a lui Dumnezeu se vede în învierea, înălțarea și exaltarea Celui care a săvârșit acea lucrare măreață.

Tatăl nu doar că L-a sculat pe Fiul dintre cei morți, însă L-a și preamărit oferindu-I cea mai înaltă poziție de autoritate și putere. După ce a terminat lucrarea, Domnul nostru a fost înviat din morți. S-a înălțat mai apoi la ceruri, în locurile preasfinte. Și ce a făcut acolo? S-A AȘEZAT! S-A ODIHNIT!

De ce s-a așezat și de ce s-a odihnit? Din același motiv pentru care a făcut-o și Tatăl în Geneza. El s-a așezat și s-a odihnit pentru că a finalizat complet lucrarea Sa de re-creare. El a intrat în odihna zilei de Sabat veșnic!

Îmi place foarte mult pasajul din Evrei 1:3, ,,El este oglindirea Slavei și reprezentarea exactă a naturii Lui. El susține toate lucrurile prin Cuvântul Său puternic. După ce a realizat curățirea de păcate, S-a așezat la dreapta Măreției, în înălțimi.”

S-A AȘEZAT! De ce s-a așezat? Doar nu s-o fi așezat pentru că obosise! Tot repet acest lucru pentru că este important. El s-a așezat din același motiv pentru care a făcut-o și Tatăl după realizarea primei creații. El s-a așezat pentru că lucrarea Lui era terminată și o făcuse pentru totdeauna!

Unde s-a așezat El? La dreapta Tatălui Dumnezeu Cel Atotputernic! Evrei 10:5-12 ne ilustrează aceeași idee:

De aceea când vine în lume, [De ce a venit în lume? Ca să facă lucrarea pe care Tatăl I-a dat-o s-o facă!] El spune: „Tu nu ai dorit nici jertfă, nici dar de mâncare, ci Mi-ai pregătit un trup. [Avea nevoie de un trup uman fără păcat pentru a înfăptui lucrarea încredințată. Trupul acela, care a fost pregătit de Duhul Sfânt în pântecele Mariei, a reprezentat umanitatea Lui perfectă. Trebuia să adauge umanitatea pentru a răscumpăra umanitatea. Acesta este motivul pentru care Noul Testament scoate în evidență trupul lui Cristos. Acest fapt dovedește umanitatea Lui fără de păcat.] Ție nu ți-au plăcut nici arderile de tot, nici jertfele pentru păcat. Atunci am zis: «Iată că vin – în sulul cărții este scris despre Mine [toate Scripturile Vechiului Testament dovedesc că venirea lui Cristos este împlinirea Genezei 3:5] – vin să fac voia Ta, Dumnezeule.»” [Voia lui Dumnezeu pentru El era să moară pe cruce pentru a săvârși o mântuire perfectă. Aceea era lucrarea Fiului predestinată și hotărâtă în veșnicie.] După ce a zis, mai sus: „Tu nu ai dorit, nici nu Ți-au plăcut jertfe, daruri de mâncare, arderi de tot și jertfe pentru păcat” – care sunt aduse potrivit cu Legea – a adăugat: „Iată că vin să fac voia Ta.” A dat astfel la o parte prima ordine [prima expresie a voii sau primul legământ] pentru a o instaura pe a doua. [Acest legământ nou și veșnic nu va mai avea nevoie de completări și nu va mai fi schimbat niciodată. Este un legământ sigur și terminat.] Prin acea voie am fost noi sfințiți, și anume prin jertfa trupului lui Isus Cristos, o dată pentru totdeauna. [Voia exprimată a Tatălui este văzută la Golgota unde umanitatea perfectă a Fiului a fost așezată pe altarul divinității Lui absolute și o jertfă desăvârșită de ispășire a fost oferită.] Fiecare preot stă în fiecare zi și își face slujba, aducând din nou și din nou aceleași jertfe, care nu pot niciodată să îndepărteze păcatele, [Acești preoți munceau și tot munceau fără să se așeze un moment. Lucrarea lor nu se termina niciodată; și toată lucrarea lor din toate timpurile adunată nu putea ispăși pentru nici măcar un singur păcat.] însă după ce Cristos a adus o singură jertfă pentru păcate, pentru totdeauna, S-a așezat la dreapta lui Dumnezeu.

De ce s-a așezat Domnul nostru și de ce s-a odihnit El? Mă tot repet. Din același motiv din care a făcut-o și Tatăl în Geneza 2:3. S-a așezat și S-a odihnit pentru că lucrarea planificată și anunțată a fost finalizată. Trebuie să reținem acest adevăr în inimile noastre! Domnul nostru S-a așezat și S-a odihnit atât de, cât și în lucrarea Sa măreață! De ce s-a așezat? Terminase lucrarea! A finalizat lucrarea pe care Tatăl I-o încredințase să o facă! În ,,acea zi” a adus adevăratul Sabat, pe care Vechiul Testament îl anticipase. Tatăl a fost la fel de mulțumit de a doua creație precum a fost de prima, și asta pentru că ambele erau lucrarea Lui suverană și exclusivă. Ambele au fost finalizate în felul în care El a hotărât mai dinainte. De aceea, Dumnezeu Se poate odihni în ambele lucrări.

Una dintre cele mai mari diferențe între cele două lucrări este că, în cea de-a doua lucrare, păcatul nu mai poate niciodată defecta nimic! Dumnezeu S-a odihnit în lucrarea măreață a Răscumpărătorului de când aceasta a fost finalizată și ne cheamă plin de îndurare să intrăm împreună cu El în odihnă (Evrei 4:9-11; Matei 11:28-30). Cred personal că este corect să afirmi că toate scripturile Noului Testament sunt construite în jurul noii lucrări a lui Dumnezeu și a odihnei pe care El o asigură. Nu cred că putem înțelege ,,lucrarea lui Dumnezeu”, despre care face referință următorul verset, decât ca fiind acea lucrare de răscumpărare pe care Dumnezeu a început-o în ziua în care a blestemat prima creație, care nu mai constituia pentru El o sursă de odihnă. Despre ce altceva ar putea vorbi următorul verset?

Eu Te-am proslăvit pe pământ, terminând lucrarea pe care Mi-ai dat-o s-o fac. (Ioan 17:4)

Despre ce lucrare vorbește Domnul nostru? Desigur că știm, după cum am menționat deja, că este planul lucrării ce a fost hotărât încă din veșnicie (Apocalipsa 13:8). Totuși, implementarea și executarea acelei lucrări predestinate, în timp, a început în Geneza la momentul intrării păcatului și distrugerii primei creații a lui Dumnezeu.

Să vă mai enumăr câteva versete care afirmă clar același adevăr. Cititorul poate vedea ușor implicațiile.

- Ioan 4:34; Isus le-a mai zis: – Mâncarea Mea este să fac voia Celui Ce M-a trimis şi să împlinesc lucrarea Lui.

- Ioan 5:36; Eu însă am o mărturie mai mare decât cea a lui Ioan. Căci lucrările pe care Mi le-a dat Tatăl să le împlinesc, tocmai lucrările acestea, pe care Eu le fac, depun mărturie despre Mine că Tatăl M-a trimis.

- Ioan 5:17; Însă Isus le-a zis: „Tatăl Meu lucrează până acum, iar Eu, de asemenea, lucrez!”

- Ioan 19:30; Când a primit vinul, Isus a zis: „S-a terminat!”. Apoi Și-a plecat capul și Și-a dat duhul.

- Ioan 9:4; Cât este zi, trebuie să lucrăm lucrările Celui Ce M-a trimis. Vine noaptea, când nimeni nu mai poate să lucreze.

- Efeseni 2:10; Căci noi suntem lucrarea Lui, creați în Cristos Isus pentru faptele bune pe care le-a pregătit Dumnezeu mai dinainte, ca să umblăm în ele.

Recapitulează cele patru cuvinte care sumarizau prima săptămână a creației din Geneza 1, Lucrare – terminată – bună – odihnit, și observă cum toate textele menționate mai sus vorbesc despre ,,lucrarea” lui Cristos. Despre ce lucrare particulară a lui Cristos vorbesc ele? Cei mai mulți teologi se referă la Domnul nostru, care lucra în providență. E corect, însă nu aceasta este semnificația textelor. Când și-a început Dumnezeu lucrarea menționată în aceste texte? Cum corespund răspunsurile la aceste întrebări cu faptul că Dumnezeu ,,Și-a terminat lucrarea și S-a odihnit” în Geneza 2:1-3 și cu faptul că noi ,,ne oprim de la lucrările noastre” (Romani 4:4, 5) atunci când ne odihnim în cruce? Cred că răspunsurile la aceste întrebări sunt evidente.

Prima lucrare de creație a lui Dumnezeu I-a oferit un loc în care să Se poată odihni și să Se bucure de rodul muncii Lui. Cea de-a doua lucrarea a lui Dumnezeu face același lucru. Totuși, cea de-a doua lucrare și odihnă oferă un loc pentru o odihnă veșnică, care nu poate fi distrus.

Aplicații:

Aproape toți scriitorii sabatarieni critică motivele celor care îi contrazic. Ei se auto-înfățișează ca niște protectori ai slavei lui Dumnezeu, oameni care ,,apără legea cea sfântă a Lui” de inamicii ei. Ei etichetează pe oricine îi contrazice cu numele de ,,antinomieni”, adică unii urăsc legea lui Dumnezeu, doar pentru simplul fapt că aceștia insistă cu afirmația că cea de-a patra poruncă este ceremonială și nu morală. Aceste acuzații trebuie clarificate cu mai multe detalii, însă pentru moment această broșură nu va expune decât motivațiile inimilor lor. Credem că slava lucrării de răscumpărare a Mântuitorului nostru, de a ne asigura o odihnă veșnică, este adesea umbrită de atenția mai mare pe care o primește o ,,zi sfântă” de 24 de ore, dată lui Israel, față de o ,,zi sfântă veșnică” de odihnă oferită de Cristos.

Când împlinirea zilei de sabat de 24 de ore nu devine nimic mai mult decât trecerea de la sâmbătă la duminică, atunci adevărata odihnă din Evrei 4 este pierdută în această confuzie. Când primei creații a lui Dumnezeu i se oferă mai multă importanță decât celei de-a doua, atunci este eclipsat chiar și harul și puterea lui Dumnezeu. Când se oferă mai multă atenție vechiului legământ legal, a cărui legi pot fi reunite foarte simplu în Cele Zece Porunci (Exod 34:27-29; Deuteronom 9:9-11), și când în anumite contexte se oferă mai multă autoritate acestui legământ vechi decât noului legământ al harului în sângele ispășitor al lui Cristos (Evrei 8:6-8; Galateni 4:21-31; 1 Corinteni 11:23-26), atunci slava lucrării de răscumpărare a lui Cristos este direct proporțional diminuată.

Când, într-un anumit sistem teologic, semnul de aducere aminte al vechiului legământ, Sabatul (Exod 31:12-18), devine mai important decât semnul de aducere aminte al noului legământ, Cina Domnului (1 Corinteni 11: 23-25), atunci lucrarea de ispășire a lui Cristos se pierde cu ușurință în umbre.

Perspectiva noastră cu privire la Sabat ca scop real al lucrării de răscumpărare a lui Cristos rezultă din aprecierea realizării perfecte a ,,lucrării pe care Tatăl” I-a dat-o s-o facă. Orice împiedică un credincios în orice fel să-L vadă pe Cristos, Domnul nostru, ca împlinire autentică și finală a ceea ce anticipa Sabatul, ar trebui să dea naștere unor frământări.

Nu pun la îndoială motivele celor care nu sunt de acord cu mine în ce privește Sabatul. Am spus-o și o spun din nou, mulți sabatarieni Îl iubesc pe Dumnezeu la fel de mult ca mine. Ei se țin de credințele lor cu sinceritate, pentru că sunt convinși că Scripturile afirmă ce au ajuns ei să creadă. Le pasă în mod autentic de slava lui Dumnezeu. Cred că sunt greșiți în înțelegerea pe care o au cu privire la ce spune Scriptura despre lege și har. Cred că au permis sistemului lor teologic să le umbrească mințile. Cu toate acestea nu pun la îndoială, în nici un fel, onestitatea sau dragostea lor pentru Cristos. Putem să nu cădem de acord unul cu celălalt și, cu toate acestea, să nu ne judecăm motivațiile? Putem să avem o discuție deschisă despre Cuvântul lui Dumnezeu, fără să ne ascundem în spatele vreunei mărturisiri de credință? Provoc pe oricine, care dorește, să caute o singură afirmație antinomiană în tot ce am publicat vreodată. Prin faptul că cineva pune la îndoială un sistem, intitulat Teologia Legământului, nu înseamnă că este antinomian!

Tot ceea ce cerem este ca cei care nu sunt de acord cu noi să demonstreze, folosind Scripturile, unde greșim. Arătați-ne din Geneza 2:1-3 că aceste versete ne învață că Sabatul este un ,,decret al creației”. Arătați-ne de ce înțelegerea noastră cu privire la Neemia 9:13, 14 este greșită. Arătați-ne, folosind pasaje din Scriptură, că erau oameni înainte de Exod 16:23 care țineau Sabatul ca zi de odihnă. Noi Îl iubim pe Dumnezeu și legea Lui la fel de mult ca sabatarienii. Ne diferențiem cu privire la ce spune legea și ce înseamnă ea.

Încă un lucru despre Sabat și Evanghelie în Vechiul Testament. Am afirmat mai devreme că Sabatul era un exemplu măreț al predicării Evangheliei în scripturile Vechiului Testament. Să explic ce am vrut să spun.

În primul rând, esența ,,ținerii sfinte a Sabatului” consta în abținerea de la munca fizică. Singura încălcare a Sabatului în Israel era posibilă doar prin muncă fizică. Împreună cu Sabatul nu era conectată nici o închinare particulară sau vreun ,,mers la biserică”. Vedem lucrul acesta foarte clar în momentul instituirii pentru prima dată a Sabatului în Exod 16. Uitați-vă la prima menționare a Sabatului în Scriptură.

În ziua a șasea ei au adunat de două ori mai mult, doi omeri pentru fiecare persoană. Când toți conducătorii adunării au venit și i-au spus acest lucru lui Moise, el le-a răspuns: „Domnul a poruncit astfel: «Mâine este o zi de odihnă, un Sabat sfânt pentru Domnul; coaceți ce aveți de copt, fierbeți ce aveți de fiert și tot ce vă rămâne păstrați până dimineața.»” Ei au păstrat-o așa cum a poruncit Moise; ea nu s-a împuțit şi n-a făcut viermi. Moise le-a zis: „Mâncați-o azi, pentru că azi este Sabatul Domnului; azi nu veți găsi pâine pe câmp. S-o adunați șase zile, căci în a șaptea zi, care este o zi de odihnă, ea nu va fi.” În ziua a șaptea însă unii oameni din popor au ieșit să adune pâine, dar n-au găsit nimic. Domnul i-a zis lui Moise: „Până când veți refuza să păziți poruncile și legile Mele? Știți că Domnul v-a dat Sabatul și de aceea în a șasea zi vă dă hrană pentru două zile. Orice om să rămână acolo unde este. Nici unul să nu iasă din locul său în ziua a șaptea.“ Și astfel, în ziua a șaptea poporul s-a odihnit. (Exod 16: 22-30)

În versetul 29 se spune că Dumnezeu ,,v-a dat Sabatul”. Nu ,,dai ceva” cuiva care deja are. Poporul trebuia să adune în ziua a șasea mană cât pentru două zile și Dumnezeu promisese că nu se va strica, așa cum s-ar fi întâmplat în orice altă zi a săptămânii. Puteau să se încreadă în Dumnezeu că mana va fi bună pentru două zile. Trebuia ca ei să se odihnească total în ziua a șaptea. Nu li se permitea nici măcar să iasă afară să mai adune mană.

Mai târziu, când Sabatul este dat ca semn al legământului, a devenit foarte clar că singura modalitatea de încălcare a Sabatului era printr-o muncă fizică. Exod 31:14-15 este foarte evident.

Să țineți Sabatul, căci el este pentru voi ceva sfânt; oricine îl va pângări să fie pedepsit cu moartea; oricine va lucra în ziua aceea să fie nimicit din poporul său. Să se lucreze șase zile, iar ziua a șaptea să fie o zi de odihnă, pusă deoparte pentru Domnul; oricine lucrează în ziua de Sabat să fie pedepsit cu moartea.

În versetul 14, evreilor li se poruncește să nu pângărească Sabatul, iar Moise echivalează instantaneu pângărirea Sabatului cu orice fel de muncă fizică. Ambele versete afirmă că orice fel de muncă fizică va avea ca și consecință moartea. Există un refren permanent al ,,muncii fizice ce aduce durerea morții”. Nici măcar nu aveau voie să miște un deget pentru a culege bețe de foc. ,,Opriți-vă din orice fel de muncă și odihniți-vă”. Dumnezeu le-a spus să adune toate resursele de care aveau nevoie în ziua a șasea. ,,Credeți-Mă că nu se va strica” ca în celelalte zile.

Când citești toate versetele despre Sabat, auzi în mod continuu: ,,Opriți-vă din a mai lucra și încredeți-vă în Mine.” Mesajul este ,,credință, nu fapte.” Poți să auzi ecourile pasajului din Romani 4:4, 5 cum răsună tare, ,,... însă celui care nu lucrează, ci se încrede în Cel...”. Sabatul îndepărta pe cineva de la fapte către odihna credinței. Sabatul predica Evanghelia odihnei.

Sabatele anuale, de asemenea, predicau Evanghelia.

În capitolul 24 din Levitic sunt descrise Sabatele anuale. Israel avea nu doar un Sabat săptămânal, ci și unul anual, după șase ani consecutivi. Așa cum Sabatul săptămânal poruncea ,,să nu se muncească”, tot așa și Sabatul anual cerea același lucru, însă pe perioada unui an întreg. Nu aveau voie să muncească fizic un an întreg. Nu le era permis să are, să cultive sau să semene un an întreg. Puteau să mănânce din ce oferea pământul de la sine și din viile de struguri, și împreună cu ei și săracii și străinii erau obligați să facă la fel. Versetele 25-27 sunt edificatoare.

Dacă vă veți întreba ce veți mânca în al șaptelea an, deoarece nu semănați și nu vă strângeți roadele, atunci să știți că Eu vă voi da binecuvântarea Mea în al șaselea an într-o asemenea măsură, încât pământul va da roade pentru trei ani. Când veți semăna în al optulea an, veți mânca tot din roadele vechi; până în al nouălea an, până la noile roade, veți mânca tot din cele vechi. (Levitic 25:20-22)

Dumnezeu îi învăța din nou, ,,Nu trăiți datorită muncii voastre, ci trăiți prin harul Meu. Încredeți-vă în Mine; lăsați pământul să se odihnească și Eu vă voi da tot ceea ce aveți nevoie.” Asemenea Sabatului săptămânal, și acest Sabat anual îi împingea pe evrei de la fapte/lucrări la credință. Li se predica Evanghelia. Îi forța să trăiască prin credință, în loc să trăiască prin realizările lor.

Cel mai măreț dintre Sabate era cel o dată la cincizeci de ani. Așa cum după șase zile urma ziua de odihnă a Sabatului, iar după șase ani urma un an de odihnă de Sabat, tot așa și după cel de-al șaptea Sabat anual urma anul Jubileu. Toate datoriile și orice fel de ipotecă erau anulate. Toată lumea se întorcea în zona natală, din care se trăgea, și primea înapoi pământurile moștenite de la predecesorii lor.

Puteți să vă imaginați reacția unui evreu care era în datorii până la gât și cu ferma ipotecată. Dis de dimineață, în prima zi a anului Jubileu, s-ar fi sculat și ar fi așteptat cu nerăbdare să sune trâmbița din cornul de berbec și să audă anunțul că, ,,anul de veselie a sosit”. În Luca 4:19 Domnul nostru a făcut exact acest lucru când a anunțat că a venit să proclame ,,anul de îndurare al Domnului” sau ,,anul de favoare al Domnului”. Isus și-a așezat trâmbița Evangheliei la buzele Lui și a strigat: ,,Anul de veselie a venit; a venit mărețul Sabat al Domnului.” Prin Cristos, ni s-a făcut parte de mai multe lucruri decât am pierdut în Eden. Fiecare datorie pe care o aveam a fost plătită și suntem cu totul liberi. Trăim în anul Jubileu. Am intrat în adevăratul Sabat de odihnă al lui Cristos.

Cu câțiva ani în urmă, un prieten a predicat un mesaj din Evrei 4 și a menționat câteva dintre lucrurile pe care le-am amintit și eu. O femeie, care a ascultat mesajul cu atenție, a spus: ,,Aceasta este prima predică pe care am auzit-o despre Sabat și care m-a făcut bucuroasă.” Și lucrul acela s-a întâmplat pentru că aceea femeie auzise pentru prima oară o predică biblică despre Sabat. Auzise multe predici despre Sabat, adică despre ,,ce să faci și ce să nu faci în ziua de Sabat”, însă nu auzise niciodată o predică centrată în Cristos și despre felul în care El a împlinit totul. Voi încheia cu trei afirmații:

Prima: Dacă o predică despre Sabatul lui Dumnezeu nu te face să vrei să strigi de bucurie, atunci înseamnă că predicatorul nu a predicat despre adevăratul Sabat al lui Dumnezeu.

A doua: Dacă nu ai căpătat o înțelegere clară, o perspectivă cu privire la Cristos și beneficiile Lui mântuitoare care ți-au fost oferite prin ,,lucrarea” Lui, atunci înseamnă că nu ai auzit o predică biblică despre odihna de Sabat a lui Dumnezeu.

A treia: Dacă înțelegerea ta teologică cu privire la Sabat nu a trecut de conceptul de zi a săptămânii spre cea de ,,Ziua Mântuirii”, sau dacă nu te-a scos din Exod 20 să te ducă la Cruce pentru a vedea învierea și pentru a te minuna de înălțarea lui Cristos, înseamnă că este una greșită. Cristos Însuși este Sabatul, iar o predicare biblică a Sabatului va conduce întotdeauna la Cruce și la bucuria siguranței mântuirii.

Note

[←1]

Pentru un argument mai detaliat cu privire la faptul că Dumnezeu nu i-a dat lui Adam Sabatul de ziua a șaptea ci acestea a fost dat mai târziu Israelului în Exod 16, consultați articolul lui Bunyan despre Sabat sau articolul meu intitulat, John Bunyan și Sabatul.