DEPRAVAREA TOTALĂ

John G. Reisinger

© 2000 John G. Reisinger.

© 2017 Copyright pentru ediția în limba română – Biserica Baptistă Logos, București.

Toate drepturile rezervate. Nici o parte a acestei publicații nu poate fi reprodusă, stocată sau transmisă în orice formă și prin orice mijloace – electronice, mecanice, prin fotocopiere, microfilmare, înregistrare sau alt fel – cu excepția unor citate scurte în recenzii, fără permisiunea prealabilă a deținătorului drepturilor de autor.

Publicat în original sub titlul Total Depravity, la editura New Covenant Media, 5317 Wye Creek Drive, Frederick, MD 21703-6938, SUA, a ministry of Grace New Covenant Church.

Tradus și publicat cu permisiune.

Citatele biblice sunt preluate din Biblia, Noua Traducere în Limba Română (NTR). Copyright © 2006, 2012 Biblica, Inc.

Traducerea, corectura și editarea: Biserica Baptistă Logos, București – www.logosbucuresti.ro

Corectură, tehnoredactare și design pentru edițiile în format electronic: Asociația MAGNA GRATIA – www.magnagratia.org

RESPECTAȚI DREPTURILE DE AUTOR!

Este interzis în mod expres:

- imprimarea a mai mult de 3 ex. pentru uz personal, a mai mult de 10 ex. din maxim 5 publicații diferite pentru prieteni și rude;

- imprimarea profesională (la tipografie, indiferent dacă produsul este comercializat sau nu);

- stocarea fișierelor oricărei cărți pe bloguri, pagini de internet, portaluri sau transmiterea pe cale electronică, altfel decât a link-urilor către website-ul unde acestea sunt stocate în original.

- copierea și republicarea a peste 250 de semne/publicație pe alte portaluri, pagini de internet, bloguri, în publicații tipărite sau în predici, prezentări, conferințe etc.

JOHN G. REISINGER

DEPRAVAREA TOTALĂ

Cuprins

Ce înseamnă expresia depravare totală?

Ce nu vrem să spunem prin depravare totală.

Ce vrem să afirmăm prin depravare totală, sau ce spune Biblia cu privire la această temă.

O examinare „spirituală”

Voința omului in patru stari diferite

DEPRAVAREA TOTALĂ

În realitate în lume există doar două religii. Una începe cu voința liberă a omului, iar cealaltă cu suveranitatea lui Dumnezeu. Prima spune „trebuie să faci ceva pentru Dumnezeu”, iar cea de-a doua declară ceea „Dumnezeu a făcut deja pentru tine tocmai pentru că tu nu ai fi putut face”. Religia voinței libere ilustrează mântuirea ca pe o posibilitate pentru toată lumea, atât timp cât oamenii sunt gata să coopereze cu Dumnezeu, crezând. Religia harului gratuit prezintă mântuirea ca pe o certitudine pentru toți aleșii lui Dumnezeu, pentru că El oferă credința ca pe un dar. Pastorul tău scoate în evidență „a face” sau vorbește mai multe despre ceea ce „s-a făcut deja”?

Există mai multe fațete ale religiei bazate pe voința liberă a omului, iar ele se diferențiază doar cu privire la ceea ce trebuie să facă omul în vederea acceptării lui de către Dumnezeu. Unul spune că trebuie să meargă la Mecca și să sărute stânca cea sfântă; altul spune că trebuie să facă o baie în fluviul Gange; un altul spune că trebuie să fie botezat prin scufundare; iar un altul spune că voința liberă trebuie să producă credință. Termenul teologic pentru această perspectivă este intitulat Auto-soteriologie, care în traducere înseamnă mântuire de sine sau mântuire dependentă, într-un anume sens, de cooperarea omului cu Dumnezeu. Religia harului gratuit se cheamă Teo-soteriologie și înseamnă că mântuirea depinde în totalitate de harul și puterea lui Dumnezeu. Evanghelia biblică este aceasta: Dumnezeu îi mântuiește pe păcătoși – punct. Asta înseamnă că Dumnezeu (doar prin El Însuși, fără niciun fel de ajutor din partea păcătosului) mântuiește (eficient și autentic, iar nu doar „încearcă să mântuiască”) păcătoși (neajutorați, fără speranță, vinovați, meritând Iadul, cu niciun fel de posibilitate de a face ceva să merite sau să câștige favoarea lui Dumnezeu). Evanghelia nu este „Dumnezeu oferă fiecărui om o șansă de a fi mântuit cu condiția ca aceștia să coopereze, venind cu credința necesară”. În Teo-soteriologie toată gloria Îi revine doar lui Dumnezeu, datorită harului Său suveran și a puterii Sale care fac totul. În Auto-soteriologie, Dumnezeu împarte slava Sa cu păcătosul tocmai pentru că „disponibilitatea păcătosului” a fost cea care i-a oferit posibilitatea lui Dumnezeu de a oferi în mod eficient mântuire și care a făcut în cele din urmă diferența dintre el și ceilalți oameni pierduți în păcatele lor.

Geneza 11:1-9 arată aceste două idei de bază prin folosirea expresiei haideți să. Ele sunt exprimate atât de către om, cât și de către Dumnezeu.

Haideți să ne construim o cetate și un turn cu vârful până la cer ...

Acesta (Auto-soteriologia) este religia bazată pe voința omului. Începe cu omul și cu efortul lui.

Haideți să Ne (Dumnezeu Triunic) coborâm ...

Aici (Teo-soteriologia) este religia harului suveran care vine către păcătosul depravat și îi facilitează păcătosului capacitatea de a se pocăi și a crede.

Atunci când un credincios informat spune „Domnul m-a mântuit”, el nu vrea să spună că doar Domnul Isus Cristos l-a mântuit. Ceea ce el indică de fapt este că „Domnul Dumnezeu Tatăl m-a mântuit în harul care alege; că Domnul Dumnezeu Fiul m-a mântuit în moartea Lui ispășitoare; și că Domnul Dumnezeu Duhul Sfânt m-a mântuit prin faptul că mi-a deschis inima și mi-a dăruit credință”. Fiecare membru al Trinității binecuvântate are un rol specific și esențial de jucat în mântuirea fiecărui păcătos.

Una dintre dovezile cele mai clare cu privire la cât de centrată în om a devenit teologia noastră în ultimul secol este absența aproape totală fie a imnurilor, fie a predicilor care zugrăvesc harul suveran al Tatălui, care alege, sau lucrarea de regenerare a Duhului Sfânt. Amintiți-vă că un Dumnezeu Triunic ne-a mântuit. Nu ar trebui să recunoaștem acest lucru cu bucurie și să ne închinăm Tatălui pentru harul Său care ne-a ales, în aceeași măsură în care Îl lăudăm pe Fiul pentru moartea Lui ispășitoare? Este o lipsă mare de astfel de imnuri bune care să descrie lucrarea Tatălui și lucrarea Duhului Sfânt, din cauza eșecului înțelegerii doctrinei biblice a Depravării Totale. Acesta este tema acestei cărți.

CE ÎNSEAMNĂ EXPRESIA DEPRAVARE TOTALĂ?

Mi-aduc aminte de un profesor care în mod constant îi ilustra pe puritani ca pe distrugătorii de bucurii. El îi acuza, afirmând că problema lor venea din înțelegerea cu privire la depravarea totală. Caricatura profesorului suna cam așa: „Un puritan este o persoană care nu poate dormi noaptea de teama că undeva în lume există un om care se distrează de minune.” La cursurile acelui profesor, puritanii chiar au căpătat o reputație proastă.

Mintea carnală urăște doctrina depravării totale. Nu există ceva mai împotrivitor religiei moderne, perspectivei psihologice și filozofice a omului cu privire la natura acestuia decât adevărul cu privire la depravarea păcătosului. Adevărul absolut neprovocat, prezentat în cercurile academice de astăzi, este că „omul e în esență bun”. Adevărul biblic cu privire la depravarea omului spune exact contrariul. Biblia indică în mod clar cum mediul înconjurător joacă un rol important în modelarea individului. Cu toate acestea, ea identifică și că rădăcina tuturor problemelor omului este inima rea și egoistă a acestuia. Așa cum soarele și ploaia nu ar putea face ca din pământ să iasă nici măcar o plantă, dacă mai înainte nu ar fi fost pusă o sămânță, tot așa niciun context rău nu ar produce roade rele dacă potențialul pentru rău nu ar fi fost mai dinainte în inimă. Fiecare dintre noi este în stare, dacă nu ar fi harul Domnului, să fie cea mai rea persoană care a trăit vreodată pe pământul acesta. Dacă obiectezi față de această afirmație, probabil că nu ești creștin!

În momentul în care este acceptată această învățătură despre depravarea totală, harul suveran al lui Dumnezeu devine singura speranță pentru om. Atâta timp cât aceasta este respinsă iar bunătatea fictivă a omului este înălțată, oamenii vor găsi mereu căi prin care să-și îndreptățească răzvrătirea lor împotriva lui Dumnezeu și a adevărului revelat.

Iată o definiție din dicționarul Webster: „depravat – caracterizat prin corupție; pervertit; rău...” Cuvântul total înseamnă ce înseamnă. Nu are nevoie de mai multe comentarii. Cuvântul depravat nu îl regăsim într-o concordanță biblică, însă tot așa nu găsim nici cuvântul Trinitate . Totuși, aceste adevăruri sunt impregnate pe toate paginile Bibliei.

Iată cum sună, în câteva cuvinte, doctrina depravării totale: „Omul este rău, chiar dacă nu atât de rău pe cât ar putea fi.” Asta înseamnă, (1) că omul este păcătos; dar (2) nu așa de păcătos pe cât ar putea să fie cu adevărat; cu toate acestea (3) în ochii lui Dumnezeu, chiar este un păcătos cu totul depravat.

Pentru a forma un circuit electric complet ai nevoie atât de un fir negativ, cât și de unul pozitiv. Adesea este bine să începi prin a afirma lucrurile pe care nu le crezi, înainte de a înțelege cu adevărat lucrurile pe care le crezi. Vom începe studiul nostru cu lucrurile pe care nu le credem, deși uneori suntem acuzați pe nedrept că am crede aceste lucruri.

CE NU VREM SĂ SPUNEM PRIN DEPRAVARE TOTALĂ.

1. Depravarea totală nu înseamnă că omul nu are niciun fel de conștiință sau niciun fel de simț al binelui și răului.

De obicei, oamenii au parte de un impuls puternic în a face bine și, tot așa, au remușcări când fac rău. Asta însă dovedește că omul păstrează în el rămășițe de la momentul creației. Încă are o conștiință și, în funcție de educație și mediu, aceasta poate avea un cuvânt puternic de spus uneori în luarea deciziilor. Uneori, conștiința îi duce pe oameni fie la ospiciu, fie la sinucidere. Următoarele texte dovedesc cu claritate că omul are o conștiință.

Când au auzit ei cuvintele acestea, s-au simțit mustrați de cugetul lor și au ieșit afară, unul câte unul ... (Ioan 8:9, VDC)

Când Neamurile – care nu au Legea – fac în mod natural lucrurile Legii, prin aceasta, ele, care nu au Legea, își sunt singure lege. Ele arată astfel că lucrarea Legii este scrisă în inimile lor. De asemenea, și conștiința lor arată că acest lucru este adevărat, întrucât gândurile lor fie se acuză, fie se scuză între ele. (Romani 2:14, 15)

C.S. Lewis vorbește despre universalul „cum ar trebui să”, regăsit în fiecare om. Orice persoană va acuza pe alții (și pe ei înșiși în propria lor conștiință) cu privire la faptul că el sau ea nu au făcut ceea ce ar fi trebui să facă. Această cunoaștere universală, pe care fiecare persoană o are cu privire la „bine și rău” constituie unul dintre motivele întemeiate ale judecății lui Dumnezeu. Judecata morală continuă pe care omul o aplică altui om este dovada absolută că omul este o ființă morală creată după chipul moral al lui Dumnezeu (cf. Romani 2:1-3, 6). Omul nu este un animal, ca să nu fie conștient de existența Creatorului său. Omul este o ființă morală și rațională, care face alegeri voliționale bazate atât pe cunoașterea (conștiința) sa rațională, cât și pe cea morală.

Închipuie-ți următorul lucru: în ziua în care te-ai născut, Dumnezeu a legat la gâtul tău o posibilitate invizibilă de înregistrare media. Iar oridecâteori ți-ai fi spus „Ar fi trebuit să fac cutare sau cutare lucru” sau „Nu ar fi trebui să faci cutare sau cutare lucru”, acel aparat invizibil de înregistrare ar fi început să ruleze, imprimând tot ceea ce ai afirmat. În ziua judecății, imaginează-ți că Dumnezeu ar lua toate înregistrările stocate cu propriile tale cuvinte de judecată și ar spune, „Vreau să fiu corect în judecată. De aceea te voi judeca pe baza standardelor pe care cu tărie afirmai că le crezi. Voi folosi propriile tale cuvinte. Voi folosi fie Cele Zece Porunci, fie cuvintele lui Cristos din Predica de pe Munte; voi folosi ceea ce tu în mod frecvent considerai (când îi judecai pe alții) ca fiind bine și rău.” Vă gândiți la vreo altă metodă de judecată mai dreaptă ca aceasta? Nu am fi cu toții dovediți vinovați înaintea lui Dumnezeu? Realizezi că tocmai acest lucru se va întâmpla în cele din urmă?

Omul are cu adevărat o cunoștință despre bine și rău. Nu trebuie decât să o citim pe Ann Landers sau să vizităm un ospiciu de nebuni pentru a vedea că oamenii au adesea o cunoaștere profundă cu privire la moralitate, lucru care strigă în interiorul lor. Asta însă nu înseamnă că acești oameni ar fi convinși de păcatul lor înaintea lui Dumnezeu. O „conștiință vinovată” nu este totuna cu „convingerea de păcat”. Oamenii pot să aibă niște remușcări profunde cu privire la păcatul lor și, cu toate acestea, să nu le pese deloc că păcatul lor L-ar fi ofensat într-un fel pe Dumnezeu.

2. Depravarea totală nu înseamnă că toți păcătoșii ar fi lipsiți de orice fel de calitate folositoare societății sau pe placul acesteia, în contextul în care aceste calități sunt arbitrate doar de un standard omenesc.

Maica Tereza și Albert Schweitzer au fost oameni deosebiți din punct de vedere omenesc. Lumea este un loc mai bun pentru mai mulți oameni datorită lor și a ceea ce ei au făcut. Ei și-au câștigat aprecierea noastră și o merită datorită muncii lor caritabile. Cu toate acestea, înaintea Dumnezeului sfânt ei sunt niște păcătoși vinovați. Nici măcar binele pe care l-au făcut nu le conferă har înaintea lui Dumnezeu. Și ei, asemenea tuturor celorlalți, trebuie să fie născuți din nou. Au fost aceste persoane „mai bune” decât Hitler sau Charles Manson? Sigur că au fost, dacă judeci doar din perspectiva standardelor omenești. Este posibil unii ca Manson sau Hitler să fie mântuiți prin har și să meargă în cer și, cu toate acestea, unii precum Maica Tereza sau precum Schweitzer să rămână pierduți spiritual și să meargă în Iad din pricina neprihănirii lor de sine? Răspunsul este da; ambele situații sunt posibile, dacă le judeci folosind standardele lui Dumnezeu.

Dragostea unui părinte și asentimentul de a suferi până la moarte pentru bunăstarea copilului este cert un lucru de admirat și aplaudat. Astfel de acțiuni, cu toate acestea, nu dovedesc nici prezența necesară a harului în inima părintelui și nici că nu ar fi cu totul depravat înaintea lui Dumnezeu. Tot ceea ce ne oferă imaginea respectivă este că omul mai are în el rămășițe ale chipului lui Dumnezeu, de la creație. Jertfa unui patriot pentru țara lui este o ilustrație asemănătoare care se încadrează în același principiu.

Un templu religios bombardat și ruinat poate să mai conțină încă fragmente din pilaștrii frumoși sau părți intacte din zidurile frumos pictate. Cu toate acestea, nu este un loc adecvat pentru închinare. Deși izolat, găsești părți nedistruse, per total este cu totul ruinat și nu poate fi folosit în scopul pentru care a fost construit. Omul are rămășite de la creația din Eden, dar este cu totul ruinat de păcat în ceea ce privește abilitatea și dorința de a-L iubi și a I se închina lui Dumnezeu.

Să presupunem că un doctor din flota militară stârnește o revoltă împreună cu întreg echipajul și ajunge să dețină controlul navei. Apoi folosește nava pentru piraterie. Flota îl găsește și îi cere să se predea, cu amenințarea distrugerii în caz contrar. Datorită refuzului său, flota aduce echipamentul de luptă necesar și începe atacul. Mulți dintre oamenii de pe vasul rebel sunt răniți în timpul bătăliei. Doctorul muncește din răsputeri, fără pauze, asumându-și riscuri peste riscuri în a le oferi oamenilor tratamentul medical de care este nevoie pentru a-i ține în viață. Când flota capturează în cele din urmă nava, împreună cu echipajul și doctorul rebel, îi condamnă pe toți la moarte. În momentul procesului lor de condamnare, binele eroic pe care doctorul l-a riscat pentru oameni nu l-a ajutat nici pe el, nici pe ceilalți. Judecătorul care a dat sentința cu moartea s-ar putea să admire devotamentul doctorului, însă el nu rămâne decât un trădător împotriva guvernului și voinței acestuia, fapt care i-a adus moartea. Niciuna dintre faptele lui bune nu au contat. Același principiu se aplică tuturor faptelor bune pe care le fac cei păcătoși.

Acest principiu este prezentat în Proverbe 21:4: „Privirea trufașă și inima îngâmfată, lampa (n.tr.: în unele traduceri în engleză apare și „aratul celor răi”), acestea sunt păcate.” Nu aratul omului în sine este păcătos, ci atitudinea păcătoasă a inimii lui:

1. Aratul lui este o manifestare a credinței lui în anotimpuri. Dacă nu ar fi crezut că imediat vor veni primăvara și vara, el nu ar fi arat și nu ar fi plantat. Însă aratul lui este tocmai o expresie a credinței lui în providența lui Dumnezeu, iar aceasta va condamna inima plină de necredință a omului, care refuză să se închine Dumnezeului pe care Îl recunoaște ca fiind la lucru în mod constant.

2. Omul Îl va blestema pe Dumnezeu dacă este prea puțină sau prea multă ploaie și nu Îi va mulțumi pentru recolta bună. Blestemarea Lui arată că omul știe că Dumnezeu este real și că este în controlul vremii. Însă mândria și auto-suficiența omului nu îi îngăduie să Îl crediteze pe Dumnezeu pentru vremea cea bună de care a avut parte. Întreaga situație arată că aratul lui va deveni într-o bună zi martorul care îl va condamna pentru păcatul și necredința lui.

3. Nu spunem că toți păcătoșii sunt înclinați către aceleași feluri de păcate.

Fariseii au demonstrat acest lucru. Isus recunoaște faptul că unul dintre lucrurile pe care fariseii le fac sunt drepte și „bune”. Alte lucruri le-au omis însă în mod selectiv. Ei vor fi condamnați tocmai pentru lucrurile bune pe care le-au făcut, pentru că ele dovedesc înțelegerea lor cu privire la voia lui Dumnezeu. Omiterea lor deliberată demonstrează însă depravarea inimilor lor.

Vai de voi, cărturari și farisei ipocriți! Căci voi dați zeciuială din mentă, din mărar și din chimen, dar neglijați cele mai importante lucruri din Lege, și anume dreptatea, mila și credincioșia! Pe acestea trebuia să le faceți, iar pe acelea să nu le neglijați! (Matei 23:23)

O formă de păcat va exclude adesea o altă formă de păcat. (1) Avarul va fi eliberat de păcatul risipei. (2) Dependentul de muncă va fi eliberat de lenevie și amânare. (3) Mândria poziției va exclude de obicei imoralitatea, dar numai de teama de a nu fi prins. Shakespeare a spus bine: „I-a făcut plăcere diavolului beției să îi cedeze locul diavolului mâniei.”

Acest adevăr explică schimbarea aparentă care se petrece în unii oameni atunci când ajung într-o anumită poziție de putere. Personalitatea lor drăguță este înlocuită cu o atitudine tiranică. De fapt, oamenii nu s-au schimbat cu nimic! Ceea ce sunt ei cu adevărat a ieșit pentru prima oară la iveală. Omul a fost totdeauna așa în inima lui, însă nu a avut niciodată autoritatea sau oportunitatea de a arăta asta.

4. Nu spunem că orice păcătos este așa de intens în păcatul lui precum ar putea fi.

Vă aduceți aminte definiția cu care am pornit: „Omul este rău, chiar dacă nu atât de rău pe cât ar putea fi.”

Nimeni nu a trăit vreodată simultan în toate păcatele în care ar fi fost capabil să trăiască. Următorul text demonstrează acest fapt:

Urmașii tăi se vor întoarce aici în a patra generație, pentru că nelegiuirea amoriților nu este încă deplină. (Geneza 15:16)

... în timp ce oamenii răi și înșelători vor merge din rău în mai rău, înșelându-i pe alții și înșelându-se pe ei înșiși. (2 Timotei 3:3)

În fiecare an suntem convinși că societatea nu poate ajunge mai rău decât este. Dar mai apoi lucrurile se înrăutățesc și vor continua să meargă pe acest trend până va veni Domnul. Vechiul proverb este adevărat: „Încă nu ai văzut nimic!” Nu mi-aș dori nicidecum să trăiesc în același oraș, județ sau țară în care Dumnezeu ar permite unui individ să trăiască orice fel de rebeliune de care este capabil. Trebuie să Îi mulțumim întotdeauna lui Dumnezeu pentru harul Său restrictiv.

După ce ne-am uitat la aceste aspecte negative să punem și firul pozitiv pe poziție și să vedem ce credem de fapt despre depravarea totală.

CE VREM SĂ AFIRMĂM PRIN DEPRAVARE TOTALĂ, SAU CE SPUNE BIBLIA CU PRIVIRE LA ACEASTĂ TEMĂ.

Depravarea totală înseamnă că omul este cu totul mort în păcat și nu doar bolnav sau muribund. Păcătosul nu se potrivește camerei de urgență, având nevoie disperată de atenție până nu este prea târziu – o, nu, păcătosului i se potrivește cimitirul. El nu este pe moarte, ci deja mort. El nu are o boală incurabilă ce l-a condus în pragul morții – o, nu, el este deja mort! Efeseni 2: 5 afirmă cu claritate: „ne-a adus la viață..., cu toate că eram morți în păcatele noastre.”

1. Depravarea totală înseamnă că orice păcătos, incluzându-ne aici și pe noi, este lipsit de dragostea pentru Dumnezeu, dragoste care este cerința fundamentală și atotcuprinzătoare a Legii lui Dumnezeu.

Singurul lucru măreț pe care oamenii I-L datorează lui Dumnezeu este tocmai lucrul pe care cu fermitate ei refuză să I-L ofere.

Unul dintre ei, un expert în Lege, ca să-L pună la încercare, L-a întrebat: – Învăţătorule, care este cea mai mare poruncă din Lege? Isus i-a răspuns: – „Să-L iubești pe Domnul, Dumnezeul tău, cu toată inima ta, cu tot sufletul tău și cu toată mintea ta.“ Aceasta este cea dintâi și cea mai mare poruncă. (Matei 22:35-38)

Toți oamenii, fără excepție, sunt vinovați de păcat. Ei nu Îl iubesc pe Dumnezeu și nici nu Îl fac pe Dumnezeu prioritar în vreun fel. Li se poruncește să facă acest lucru 24/24, însă niciun păcătos pierdut nu a făcut în mod conștient măcar un singur lucru, în toată viața lui, de dragul de a-I aduce glorie lui Dumnezeu. Ei trăiesc doar pentru plăcerea lor și nu se gândesc nici măcar o secundă la datoria lor față de Dumnezeu. Cu ceva timp în urmă am forțat gândul acesta într-o discuție cu un învățător, care afirma că cei trei copii pe care îi avea erau produsul ascultării lui de porunca lui Dumnezeu de a se înmulți. Când l-am întrebat dacă aceea fusese singura lui motivație, a încuviințat spunând: „În fine, poate nu chiar singura.”

Acest lucru voia să îl afirme și Isus în Ioan 5:42: „dar vă știu: nu aveți în voi dragoste de Dumnezeu.” Adică, ne lipsește singurul element prin care am putea să-I fim plăcuți. Nu suntem deloc motivați, nici prin datorie și nici prin dragoste de Dumnezeu. Suntem motivați în întregime de păcat și de eu.

2. Depravare totală înseamnă că fiecare păcătos este vinovat de faptul că pune o dorință sau un sentiment inferior mai presus de Dumnezeu, de Legea Sa și de Evanghelie.

Este opusul primului. Păcătoșii nu numai că nu Îl iubesc pe adevăratul Dumnezeu și nici nu Îl pun pe El pe primul loc, dar ei iubesc mai mult un alt dumnezeu și îl pun pe acela pe primul loc.

... iubitori de plăceri mai mult decât iubitori de Dumnezeu; (2 Timotei 3:4)

Asta nu înseamnă că plăcerile sunt rele în ele însele. Este greșit când plăcerea în sine devine cauza trăirii și un scop în viață, mai presus decât cunoașterea lui Dumnezeu. Dumnezeu acuză pe drept această atitudine care controlează inimile oamenilor pierduți.

Un fiu îl cinstește pe tatăl său și un sclav dă cinste stăpânului său. Dacă sunt Tată (cu sensul de Creator), unde este cinstea care Mi se cuvine? (Maleahi 1:6)

Păcătoșii nu Îl iubesc pe Dumnezeu și nu I se închină după cum El merită, pentru că sunt plini de dragoste pentru alte lucruri. Nu se simt datori față de Dumnezeu și, de aceea, nu pot trăi decât nerecunoscători. Capitolul 1 din Romani este imaginea perfectă a inimii nemulțumitoare și mândre a omului păcătos.

2. Acel altceva pe care îl iubesc oamenii este un idol și este intitulat „ego” sau „eu”.

Fiecare păcătos este motivat, în întreaga ființă interioară și întreaga ființă exterioară, de o preferință pentru eu mai presus decât de Dumnezeu. Păcătosul se comportă cu el însuși ca și cum el ar fi singurul dumnezeu adevărat.

Oamenii vor fi iubitori de sine ... (2 Timotei 3:2)

Și judecata este aceasta: lumina a venit în lume, dar oamenii au iubit mai mult întunericul decât lumina, pentru că faptele lor erau rele. (Ioan 3:19)

Este un mare rău în sine să Îl detronezi pe Dumnezeu Creatorul, însă să pui în locul Lui o ființă creată, să întronezi un ego în locul lui Dumnezeu, este culmea păcatului. Vezi Romani 1:21-23.

În grădina Edenului, păcatul a creat un monstru intitulat fericirea, care-l distruge omul. Pentru mine a fi fericit înseamnă că toată lumea și orice lucru trebuie să fie exact cum vreau eu.

3. Depravarea totală înseamnă că orice păcătos este stăpânit de o natură, moștenită de la căderea lui Adam, și care este în întregime ostilă lui Dumnezeu.

Noi toți ne-am născut cu o aversiune „pozitivă” față de Dumnezeu și autoritatea Lui. Prin natură, niciun păcătos nu vrea decât calea lui. Romani 8:7 afirmă în mod clar acest fapt. „...preocuparea pentru fire este dușmănie față de Dumnezeu, căci ea nu se supune Legii lui Dumnezeu și nici nu poate să o facă.”

Întrebarea evidentă este următoarea: „De ce nu simte sau nu vede omul această ostilitate groaznică, care, după cum spune Scriptura, se află în inima lui?” Răspunsul este simplu:

Dar păcatul, prinzând un prilej prin poruncă, a produs în mine tot felul de pofte, pentru că, fără Lege, păcatul era mort. Odinioară, fără Lege, eram viu, însă, când a venit porunca, păcatul a prins viață, iar eu am murit, și porunca, cea care era pentru viață, s-a dovedit a fi una care mi-a adus moartea. Căci păcatul, prinzând prilejul prin poruncă, m-a înșelat și, prin ea, m-a omorât. (Romani 7:8-11)

Această ostilitate sau ură este îndreptată către Legea lui Dumnezeu și către autoritatea Lui. Un om care nu se gândește la autoritatea lui Dumnezeu nu va simți ura din inima lui. Dușmănia care este îngropată în natura lui iese la suprafață când Legea lui Dumnezeu sau autoritatea Lui sunt folosite pentru a apăsa asupra conștiinței. Atât timp cât păcătosul crede că este liber să facă ce vrea și atât timp cât are o perspectivă greșită cu privire la Dumnezeu, în mod special cu privire la suveranitatea lui Dumnezeu și la responsabilitatea lui față de El, el nu se va simți niciodată vinovat sau mânios față de Dumnezeu. Însă atunci când cineva folosește caracterul adevărat al lui Dumnezeu de Dătător de lege, Suveran și Judecător, pentru a apăsa asupra conștiinței păcătosului, încep să iasă scântei. Acest lucru se întâmplă destul de rar însă în vremea noastră, pentru că generația noastră a fost învățată să creadă într-o perspectivă greșită cu privire la „dragostea lui Dumnezeu.”

Să vă ilustrez acest fapt. O femeie virtuoasă în adevăratul sens al cuvântului s-ar putea să zâmbească, amuzată fiind de fluieratul „filtrant” pe care îl aude atunci când intră în magazin. Cu toate acestea, dacă bărbatul cu avansurile ar urmări-o prin magazin și ar constrânge-o într-unul dintre colțurile acestuia, atunci ea s-ar umple de mânie și indignare. Natura ei adevărată ar ieși la iveală. Ai vedea ce este ea cu adevărat. La fel stau lucrurile și cu omul pierdut. Atâta vreme cât conștiința nu este atacată cu afirmațiile adevărate ale lui Dumnezeu, nu se vede natura lui cu adevărată ostilă lui Dumnezeu. Atunci va fi clipa când acel om drăguț îți va spune, „Lasă-mă să-mi trăiesc viața cum vreau eu!”

Predicarea „dragostei lui Dumnezeu” nu face pe nimeni mânios. Predicarea responsabilității omului față de Dumnezeu ca și Creator și Judecător îl va determina pe păcătos să își scrâșnească dinții. Trebuie să ne reamintim că toți oameni cred că îl iubesc pe Dumnezeu. Cu toate acestea dumnezeul de care sunt îndrăgostiți este dumnezeul propriei lor imaginații și nu are nimic de-a face cu Dumnezeul Bibliei.

Grecii antici „iubeau sincer” și „se închinau periodic” divinităților lor. În orice zi din săptămână se puteau găsi câteva „servicii de închinare” în desfășurare. Știm că toate aceste celebrări religioase nu erau decât niște urgii de beție, făcute în numele lui Bacchus, unul dintre zeii greci. Dacă i-am fi mustrat pe „închinători” pentru beția lor, pentru comportamentul lor imoral, pe care îl recunoșteau la nivelul inimilor lor, nu ne-ar fi mulțumit în niciun fel. Ar fi fost mai degrabă plini de furie. Chiar dacă ar fi știut că un Dumnezeu adevărat și viu urăște un astfel de comportament, nu le-ar fi păsat, ci ar fi încercat în orice fel să uite acel gând. Ne-ar fi urât pentru simplu fapt că le-am reamintit ceva ce știau în conștiința lor. Ridicându-și cupele, ar fi strigat, „Dispari cu Dumnezeul tău, Bacchus este Dumnezeu! Bacchus este Dumnezeu!”

Avansăm în istorie și întâlnim un pirat pe nume Eric cel Roșu, care se pregătea să meargă într-o călătorie de „afaceri”. Afacerea lui era, bineînțeles, să captureze alte corăbii, să fure ce era de valoare și să omoare tot ce era de omorât. Dacă am spune, „O, Eric, dar nu îți este teamă de Dumnezeu?” sau „Nu-L iubești tu pe Dumnezeu?”, sărmanul om ar fi foarte îngrozit. Ar spune, „Cum, sigur că Îl iubesc pe Dumnezeu. Uită-te la imaginea aceasta inscripționată pe vasul meu. Mă rog Lui oridecâteori mă duc pe mare, și Îi aduc jertfe când mă întorc.” Dacă i-am reaminti acestui om că, în conștiința lui, el știe că singurul Dumnezeu adevărat, care a făcut cerurile și pământul urăște, un astfel de comportament, Eric ar deveni furios. Și-ar scoate sabia și ne-ar pune-o sub bărbie și, în timp ce ne-ar constrânge să îi părăsim corabia, ne-ar spune, „Thor este Dumnezeu! Thor este Dumnezeu!”

Să descriem și o situație din secolul 20 a unui teolog liberal care locuiește pe aceeași stradă cu tine. Muncește greu și este un binefăcător sentimentalist. Îl „iubește” pe Dumnezeu, însă când este întrebat cum este Dumnezeul lui, recunoaște că nu prea are nicio idee. Atunci când începem să îi vorbim despre Dumnezeul care S-a revelat pe Sine la cruce în Persoana lui Cristos, care ispășea păcatul prin propriul sânge, observăm că omul se înroșește cu totul. În cele din urmă, își scrâșnește dinții și izbucnește în furie, „Urăsc religia sângelui tău și pe Dumnezeul care îl cere.” Dar vezi tu, el chiar „Îl iubește pe Dumnezeu în mod sincer”, însă acel dumnezeu este unul al imaginației lui și nu al Bibliei. El Îl urăște pe Dumnezeul adevărat și viu, revelat în Scripturi.

Aceeași reacție veți primi și de la acei lideri super-bisericești, care insistă cu gândirea pozitivă. Când facem referire la Romani 9 și la imaginea uimitoare a suveranității lui Dumnezeu, suntem urâți și ridiculizați. Imprimă-ți lucrurile acestea în sistemul tău de memorie: Oamenii iubesc în mod sincer un dumnezeu al imaginației lor și acesta este un dumnezeu pe care ei îl pot controla tot timpul. Datoria noastră este să îi aducem pe oameni față în față cu Dumnezeul Bibliei. El este Creatorul, Dătătorul Legii, Judecătorul și singurul Răscumpărător. Trebuie să începem cu Geneza 1:1 și nu cu Ioan 3:16.

Să încercăm să ilustrăm acest aspect. Să presupunem că, din prea multă amărăciune, un domn pe nume Harry își urăște pe vecinul. Doar dacă îl vede la față puțin, Harry se umple de mânie. În cele din urmă, vecinul se mută în California. După ceva ani, cineva, care vine în vizită la Harry, îi spune, „Chiar îl urai pe tipul acela care ți-a fost vecin ceva timp.” Harry probabil că ar răspunde, „O, bine, nu prea îmi plăcea tipul, însă mi se pare cam exagerat să spui că îl uram. E un cuvânt cam dur.” Indiferent cât de mult ai fi încercat să argumentezi pentru a-l convinge că și-a urât vecinul, nu ai fi reușit. Vezi, timp de ceva ani, Harry nu și-a mai văzut vecinul și, de aceea, nu exista niciun sentiment care să stârnească în el acele emoții puternice.

După vreo cinci ani, cineva bate la ușa lui Harry și îi spune „Strâng ceva bani ca să cumpăr flori pentru văduva omului care ți-a fost vecin cu ceva timp în urmă.” Se pare că fostul vecin a murit de o moarte tragică. Deodată persoana de la ușă, dându-și seama, spune: „O, îmi pare rău că am venit la tine, am uitat cât de mult îl urai pe omul acela. Cu siguranță nu ai nicio tragere de inimă să ajuți cu ceva bani. Probabil că te bucuri foarte tare la aflarea veștii acesteia.” Harry ar protesta aprig că nu a fost înțeles cum se cuvine. „Recunosc că am avut neînțelegerile noastre, însă acum, când mă uit în urmă, sunt sigur că, în parte, neînțelegerile au fost cauzate și de mine.” Harry ar fi imposibil de convins cu privire la ura pe care a avut-o față de fostul vecin. Mânia s-a liniștit de mult timp în inima lui.

Au mai trecut cinci ani, iar un microbuz trage lângă casa din vecinătatea lui Harry. Omul pe care l-a urât se pare că se mută din nou înapoi în casă. A fost o neînțelegere și, de fapt, omul nu murise. Cel care murise fusese de fapt fratele lui. Cam cât credeți că trebuie să locuiască omul acolo pentru ca acele emoții îngropate ale lui Harry să fie simțite și exprimate din nou? Vechiul proverb „ochii care nu se văd, se uită” este adevărat. Mânia omului față de Dumnezeu este asemenea prafului de pe marginea drumului care, după o ploaie sănătoasă, se face imediat nămol. Aceleași murdării se vor vedea din nou după doar câteva zile. Dacă ați amesteca într-o baltă cu un băț, nămolul ar ieși imediat la suprafață. Inima păcătoasă a omului este la fel. Atât timp cât Harry nu interacționează în mod direct cu dușmanul său, nu poate să fie convins niciodată de mânia din inima lui. Atât timp cât oamenii nu sunt confruntați în mod direct cu imaginea adevăratului Dumnezeu, nu simt ostilitatea naturală pe care o au în inimile lor față de Dumnezeu. Răzvrătirea lor față de autoritatea lui Dumnezeu și dragostea lor față de sine nu vor ieși niciodată la suprafață dacă nu începem să le spunem acestora cine este Dumnezeu cu adevărat. Dumnezeul Bibliei este un Dumnezeu uitat în societatea noastră. Dumnezeul slab și neputincios, care este predicat adesea în cele mai multe biserici, chiar evanghelice, nu va stârni niciun fel de emoție serioasă. De aceea, oamenii pot să Îl urască pe Dumnezeu, și în tot acest timp să pară că sunt profund religioși. Oamenii iubesc astăzi un dumnezeu al imaginației lor; de aceea nu avem în bisericile de astăzi nici credință profundă, nici antagonism vizibil.

Indiferent de ceea ce credem noi sau oricine altcineva, trebuie să acceptăm ceea ce spune Cuvântul lui Dumnezeu – toți oamenii Îl urăsc în mod natural pe Dumnezeu! Noi nu trebuie decât să predicăm oamenilor voia descoperită a lui Dumnezeu și să-i constrângem cu privire la obligația lor de a face acea voie, iar în consecință vom vedea că Romani 8:7 este adevărat. Singurul semn de neșters al omului pierdut este Romani 8:7.

Și aceasta deoarece preocuparea pentru fire este dușmănie față de Dumnezeu, căci ea nu se supune Legii lui Dumnezeu și nici nu poate s-o facă.

În același fel, singurul semn de neșters al omului cu adevărat mântuit este exact opusul:

Căci aceasta este dragostea de Dumnezeu: să păzim poruncile Lui; și poruncile Lui nu sunt grele. (1 Ioan 5:3)

Înainte de convertire, noi uram autoritatea pe care Dumnezeu o avea peste noi doar pentru că voiam să facem „ce ne tăia pe noi capul”. Uram pe oricine care încerca să ne vorbească despre consecințele groaznice ale neascultării noastre. Uram poruncile lui Dumnezeu, pentru că ne porunceau, și îi uram de asemenea pe toți cei care ni le reaminteau. Simțeam că Dumnezeu nu ne înțelege și că este prea strict. Când Duhul Sfânt ne-a dat o natură nouă, am început să iubim chiar lucrurile pe care altădată le uram. Noua noastră natură ne-a determinat să ne dorim din toată ființa să împlinim Legea lui Dumnezeu. Atunci am văzut că problema nu ține de rigiditatea Legii, ci de incapacitatea noastră de a o împlini.

5. Prin depravare totală, vrem să spunem că orice aspect sau părticică din ființa și natura omului au fost afectate de păcat.

Aceasta este semnificația termenului totală. Depravare totală înseamnă că păcatul a afectat fiecare părticică din ființa omului, incluzând aici și voința lui. Diferența principală dintre calvinism (religia harului liber/gratuit) și arminianism (religia voinței libere) are în vedere depravarea omului. Este el depravat total, incluzând aici și voința lui, sau doar parțial, adică totul în afară de voință?

Romani 6:17 este un text cheie.

Dar mulțumiri fie aduse lui Dumnezeu, pentru că, deși erați sclavi ai păcatului, [1] ați ascultat [ați voit] din [2] inimă de [3] modelul de învățătură [minte] căruia i-ați fost încredințați.

Textul de mai sus conține următoarea ordine a convertirii biblice: (1) Mintea trebuie să fie luminată de adevăr. Dumnezeu nu ne mântuiește într-un vid. Trebuie să auzim, să înțelegem și să credem adevărurile Evangheliei cu privire la păcatele noastre și la moartea lui Cristos. (2) Inima trebuie să fie pătrunsă de adevăr. Nu este îndeajuns o credință intelectuală, trebuie literalmente să simțim puterea adevărului în omul dinlăuntru (cf. 1 Tesaloniceni 1:4, 5). (3) Voința trebuie eliberată prin adevăr (cf. Fapte 16:14). Inima Lidiei trebuie cu adevărat să fie deschisă și trebuie să audă și să creadă Evanghelia pentru a fi mântuită. Cu natura ei păcătoasă sau în păcat, Lidia nu ar fi putut nici să înțeleagă, nici să dorească adevărul lui Dumnezeu. Duhul Sfânt trebuie „să-i deschidă inima” (regenerare) înainte ca ea să fie în stare să înțeleagă și să creadă. Când Duhul Sfânt îi oferă Lidiei o inimă nouă, ea va fi gata să creadă cu bucurie. Observați că toate aceste trei aspecte sunt menționate în Romani 6: 17.

Mintea sau înțelegerea primește (n.tr. îi sunt încredințate așa cum este tradus în NTR) forma învățăturii sau adevărurile Evangheliei. Mințile noastre naturale sunt descrise ca fiind cu totul incapabile de a înțelege adevărul spiritual (cf. 1 Corinteni 2:14; Efeseni 4:18). Oridecâteori un păcătos înțelege și primește cu bucurie Evanghelia, lucrul aceasta nu se datorează așa-zisei voințe libere ci, mai degrabă, așa cum am văzut și în cazul Lidiei, faptului că Dumnezeu i-a deschis în mod suveran inima, prin regenerare.

Inima, sau emoțiile, așa cum este în mod natural, nu poate simți puterea adevărului (cf. Ieremia 17:9). Oridecâteori Evanghelia provoacă o schimbare reală în noi, o face pentru că Duhul lui Dumnezeu a aplicat adevărul cu putere și în mod mântuitor inimii ființei noastre. Când o fată spune „Mă omoară de fiecare dată” poate să comunice lucruri diferite. Când îl vede pe cel de care este îndrăgostită, este pe punctul de a leșina de emoții și spune „Mă omoară”, ea comunică ceva. Dacă scrâșnește din dinți și își arată pumnul în timp ce spune „Mă omoară”, fata comunică altceva. În ambele cazuri, fata spune „Doar îl văd sau îi aud numele și se nasc în mine niște emoții pe care nu le pot controla.” Într-un caz este mânie, iar în celălalt este dragoste. În ambele cazuri, reacția ei este automată, pentru că emoțiile ei sunt controlate de atitudine. La fel stau lucrurile și cu un copil de Dumnezeu. El nu poate să audă Numele lui Cristos fără ca în interiorul lui să nu simtă emoții profunde de recunoștință pentru o mântuire așa de mare. Evanghelia pătrunde într-un creștin și îl cucerește cu totul, în mod literal.

Voința sau puterea de a alege nu poate să funcționeze în niciun fel independent sau contrar minții păcătoase a omului și a inimii lui rea. Voința noastră nu este o aptitudine independentă sau „micuțul neatins de păcat din interiorul omului”. Voința este legată strâns de natura noastră păcătoasă și, de aceea, este imposibil ca ea să acționeze independent de aceasta. Scripturile vorbesc clar despre faptul că, așa cum un etiopian nu își poate „schimba culoarea pielii”, tot așa nici omul nu poate să își schimbe natura lui păcătoasă (cf. Ieremia 13: 23). A spune că „un păcătos se poate schimba dacă își dorește sincer acest lucru” este echivalent cu a spune că „un etiopian căruia îi place culoarea pielii lui negre și urăște ideea de deveni un alb, poate totuși să își schimbe culoarea pielii dacă își dorește cu sinceritate acel lucru.” În ambele cazuri, problema nu depinde de puterea voinței, ci de acel „își dorește”. Puterea care controlează voința, acel „își dorește”, este natura total depravată a păcătosului. Păcătosul vrea sau dorește întotdeauna să își placă sieși. Vom reveni la acest aspect puțin mai târziu.

Repet că termenul total din expresia „depravare totală” nu înseamnă că omul este atât de rău pe cât poate fi. Înseamnă că păcatul a afectat fiecare părticică a ființei noastre, iar ca rezultat, autobiografia noastră sună acum ceva de genul: „Știu că în mine (adică în carnea mea) [adică în orice părticică din mine] nu locuiește nimic bun” (Romani 7: 18). Înseamnă că inima păcătosului, tronul de pe care se gândește, simte și alege, este „înșelătoare și nespus de rea” (Ieremia 17: 9). Termenul total din depravarea totală poate fi ilustrat printr-o picătură de otravă pusă într-un pahar de apă. Tot paharul – adică fiecare particulă de apă din pahar – este otrăvit și neadecvat pentru a fi consumat. Dacă torni acel pahar de apă într-un bidon mare, intensitatea otrăvii se va dilua, însă el va afecta întreg conținutul. Toarnă bidonul de apă apoi într-un butoi, și vei otrăvi tot butoiul. Aduceți-vă aminte definiția noastră: „Omul este rău, chiar dacă nu atât de rău pe cât ar putea fi.”

Obiecția principală la tot ceea ce am spus până acum sună în felul următor: „Dacă păcătosul nu are acea putere interioară sau abilitate de a se pocăi și de a crede, atunci Dumnezeu nu poate să îl țină responsabil.” Cu alte cuvinte, abilitatea omului este întotdeauna măsura responsabilității lui. Dacă Dumnezeu îl consideră răspunzător pentru pocăință și credință, cu toate că știe că este imposibil pentru păcătos să se pocăiască și să creadă, atunci El este nedrept și cu totul lipsit de onestitate. Această aversiune nu înțelege corect nici păcatul, nici responsabilitatea omului. În același timp, ea neagă realitatea și efectele căderii în păcat. Dezvoltarea acestei teme este dincolo de scopul acestei broșuri, însă voi arăta pe scurt absurditatea acestui argument: Este un păcătos în stare să asculte perfect de Cele 10 Porunci? Toți vor răspunde, „Sigur că nu!” Îi consideră Dumnezeu pe păcătoși răspunzători pentru că nu ascultă perfect de Cele 10 Porunci și apoi îi pedepsește pentru încălcarea lor? Răspunsul va fi, după puțină ezitare, „Da!” Dumnezeu poate și îl consideră pe păcătos responsabil pentru ceva ce era cu totul incapabil să facă! Obiecția este discreditată.

Motivul pentru care păcătoșii nu pot nici să asculte de porunci, nici să se pocăiască și să creadă Evanghelia stă în simplul fapt că natura lor păcătoasă controlează complet întreaga lor ființă. Urmează întrebarea, „Cine este responsabil în cele din urmă pentru natura păcătoasă a omului?” A dobândit omul natura lui păcătoasă printr-un exercițiu al voinței lui libere, sau Dumnezeu l-a forțat să păcătuiască împotriva voinței lui? Dacă omul este răspunzător în totalitate pentru păcatul lui, atunci el este întru totul responsabil pentru efectele pe care acesta le-a produs; iar efectul cel mai neplăcut este că depravarea totală a omului și inabilitatea lui deplină nu pot schimba natura păcătoasă.

Spune fără ezitare că păcătosul este „cu totul liber să facă ceea ce vrea.” În acest fel de libertate, totuși, este cea mai mare problemă a păcătosului. Un păcătos neregenerat, pentru că este în totalitate stăpânit de natura păcătoasă, întotdeauna, fără excepție, va alege liber și deliberat să-i placă lui însuși. Tot timpul facem sau alegem să facem lucruri care sunt în concordanță cu cine suntem noi. Dacă suntem păcătoși prin natură și alegere, fiecare decizie pe care o luăm va fi influențată de aceeași natură. Adam a fost singurul care a avut cu adevărat o voință liberă ne robită de păcat. Adam este de asemenea singura persoană care a devenit păcătoasă prin faptul că a păcătuit sau printr-un act al voinței. Tu și cu mine păcătuim pentru că ne naștem păcătoși; noi nu am devenit păcătoși în momentul în care am păcătuit în mod conștient prima oară. Primul păcat pe care l-am comis nu este cel care a produs natura noastră păcătoasă. Natura păcătoasă pe care am moștenit-o de la Adam este cea care a produs primul nostru păcat.

6. Omul are o natură care nu îi permite să aleagă nici pe Dumnezeu, nici neprihănirea.

Inabilitatea omului izvorăște din depravarea lui.

Un om pierdut poate alege între două aspecte rele ceea ce îl avantajează pe el cel mai mult. El poate alege de asemenea „bine”, așa cum este el cântărit de standardele lumii, în loc de „rău”, însă în ambele cazuri își urmărește propriul interes. Păcătosul nu poate alege între slava lui Dumnezeu și scopurile lui egoiste. Romani 8: 7 rămâne în picioare ca adevăr biblic și fapt istoric.

O EXAMINARE „SPIRITUALĂ”

Acum vom oferi omului – păcătosului depravat – o examinare spirituală completă și deplină. Vom folosi Biblia pentru a-l testa pe om din punct de vedere spiritual, așa cum medicina și știința îl testează pe om din punct de vedere fizic. Ne vom uita la fiecare aptitudine a omului așa cum sunt ele prezentate în Biblie. Nu ne interesează ce crede omul despre sine. Nu ne vom uita în filozofie, psihologie, medicină, sociologie sau în vreun sentiment popular. Ce spune Cuvântul lui Dumnezeu despre condiția spirituală a omului? Vom folosi următoarea procedură:

În primul rând, vom avea raportul Doctorului: Biblia examinează cu atenție fiecare aptitudine a omului, iar concluzia va fi incontestabilă. „Pacientul este cu totul incapabil, la nivelul oricărei aptitudini, de a răspunde oricărui stimul spiritual. El este orb, surd, mut, fără puls, nu poate respira, nu poate gândi etc. Nu există niciun mădular spiritual funcțional.”

În al doilea rând, vom avea raportul Anchetatorului: Anchetatorul administrează orice test cunoscut și, cu toate acestea, nu se întrevede niciun semn de viață. „Nicio picătură de îndoială: omul este mort spiritual.”

Îl al treilea rând, vom avea raportul Autopsiei: Păcătosul mort este desfăcut și fiecare părticică din el este analizată. Raportul autopsiei stabilește că omul a murit din cauza cancerului păcatului. „Fiecare parte din cel decedat era infectată și ruinată de păcat. Nicio părticică nu era neatinsă și necontaminată de virus. Era cu totul depravat de păcat.”

Raportul Doctorului

Doctorul Biblie va examina șapte aptitudini individuale ale păcătosului. Se va vedea inabilitatea totală în fiecare caz în parte. Ele sunt cele șapte lucruri pe care Dumnezeu spune că păcătosul nu le poate face. Este important să vedem că Duhul Sfânt folosește termenul nu poate în toate aceste șapte exemple. A spune: „o, dar păcătosul poate să facă aceste lucruri dacă chiar vrea” nu înseamnă doar că nu înțelegi corect Biblia, ci o și contrazici! Așa cum vom vedea mai târziu, faptul că omul „nu vrea” sau refuzul acestuia de a se pocăi și a crede Evanghelia, este în mod direct afectat de acest „nu poate” al depravării totale. Mai multe despre acest aspect, puțin mai târziu.

În primul rând, omul este cu totul orb.

Un om pierdut nu poate vedea! „Isus i-a răspuns: – Adevărat, adevărat îți spun că, dacă cineva nu este născut din nou nu poate vedea [accentul îmi aparține] Împărăția lui Dumnezeu!” (Ioan 3: 3) Acel a vedea înseamnă a realiza, a experimenta sau a aprecia. Cristos spune că omul nu are abilitatea spirituală nici măcar de a dori Împărăția lui Dumnezeu până nu este mai întâi „născut din nou”.

Trebuie să înțelegem relația dintre vedere și a vedea. Atunci când vom înțelege acest lucru, vom putea pricepe care este relația dintre nașterea din nou și credință. Primești vedere prin faptul că vezi sau poți să vezi pentru că ai vedere (n.tr. sau capacitatea de a vedea)? Care este cauza și care este efectul? De exemplu, credeți că îl va ajuta pe un orb dacă aprindem înaintea ochilor lui un bec de 1000W în locul unuia de 100W? Sigur, vei spune că este o întrebare prostească. Cu toții știm că problema nu o reprezintă cantitatea de lumină propagată; problema o constituie ochii omului respectiv. Are nevoie de vedere pentru a putea vedea. Acum, sigur că avem nevoie de lumină pentru a putea vedea, însă orbii au nevoie de ceva mai mult decât doar lumină pentru a putea vedea. Au nevoie de abilitatea vederii.

Problema celui păcătos este identică. Întrucât este orb spiritual, el are nevoie de ceva mai mult decât lumină. El nu doar că nu vede de aproape. El nu are doar niște defecte de vedere pe care trebuie să le corecteze printr-o manifestare a voinței lui. El are nevoie de abilitatea vederii. Isus spune că un păcătos nu poate să vadă Împărăția lui Dumnezeu până nu se naște din nou sau nu este regenerat. Suntem de acord cu faptul că omul are nevoie de lumina Evangheliei. Este adevărat că nimeni nu poate ajunge să vadă spiritual fără lumina Evangheliei. Însă păcătosul este orb până când Dumnezeu îi oferă, prin regenerare, abilitatea spirituală de a vedea. El se confruntă cu o problemă a ochilor lui spirituali. Orice credincios regenerat poate spune un Amin din toată inima la aceste cuvinte ale lui Cristos: „Dar ferice de ochii voștri că văd...” (Matei 13:16)

În al doilea rând, omul este bolnav din punct de vedere mental.

El nu poate înțelege niciun lucru spiritual. „Dar omul firesc nu primește lucrurile Duhului lui Dumnezeu, căci pentru el sunt o nebunie, și nu le poate înțelege, pentru că trebuie judecate duhovnicește (n.tr. trebuie gândite spiritual).” (1 Corinteni 2:14). Din nou, trebuie să observăm cauza și efectul. Termenul pentru că, din pasajul de față, este foarte important. Omul natural sau neregenerat nu poate înțelege lucrurile din punct de vedere spiritual, pentru că acestea trebuie deosebite spiritual, iar omul pierdut nu are Duhul lui Dumnezeu până când nu este „născut de la Duhul”.

Nu mintea noastră veche și oarbă este cea care ne-a dat cunoștința necesară pentru a-L găsi pe Cristos de dorit mai presus de orice și nu ea ne-a determinat să ne încredem în El. Acea înțelegere a venit de la natura nouă care ne-a fost dată în momentul regenerării. Dacă comparăm cu grijă 1 Corinteni 1:18-29 cu 2 Corinteni 4: 4-6, vom vedea că strălucirea lui Dumnezeu în întuneric, în momentul primei creații, este asemănătoare cu strălucirea Lui în inimile întunecate și moarte, care a adus cunoașterea în vederea mântuirii. Poate inima cea veche și depravată să ne ofere nouă cunoștință și dorințe spirituale? Voința nu poate alege ceva ce mintea nu are capacitatea de a înțelege, și nici dorința autentică de a înțelege.

În al treilea rând, omul este complet surd.

El nu poate auzi niciun adevăr spiritual. Acesta este diagnosticul lui Cristos. „De ce nu înțelegeți vorbirea Mea? Pentru că nu puteți asculta vorbirea Mea?” (Ioan 8:43). Din nou, avem aceeași relație cauză - efect. Isus este mai empatic de data aceasta și adaugă cuvântul întocmai. (n.tr. în traducerea din lb. engleză apare termenul even, tradus în limba română întocmai, care nu apare în traducerile în limba română). De ce nu înțelegeau evreii cuvintele Domnului nostru Isus? El spune că ei nu înțelegeau pentru că nu puteau. Așa cum abilitatea de a vedea este darul lui Dumnezeu, tot așa este și abilitatea de a auzi. Nu tuturor oamenilor le este dată această abilitate (cf. Matei 13:10-47).

Cu siguranță că am văzut un câine care a răspuns unui fluierat special. Nici o ureche a vreunui om nu poate auzi acele note pe care le poate intercepta doar urechea unui câine. El o face fără probleme. În același fel, păcătosul nu are urechi să audă Evanghelia. El consideră Evanghelia un nonsens (cf. 1 Corinteni 1:18); însă urechea credinciosului o aude, o înțelege și o crede cu bucurie, datorită harului și puterii lui Dumnezeu.

Îmi aduc aminte când am predicat la un picnic, la care au participat oameni cu probleme de auz. Eu și traducătorul eram singurele persoane prezente care puteau auzi. Parcul în care ne-am strâns pentru picnic era în apropierea aeroportului Toronto, iar în timp ce predicam un avion de dimensiuni mari a aterizat. Zgomotul a fost atât de puternic încât traducătorul nu a auzit ceea ce eu am spus, așa că m-am oprit și am așteptat ca zgomotul să înceteze. Oamenii erau cu spatele la aeroport, așa că nu au văzut avionul care tocmai aterizase. Pentru că ei nu auzeau, nu aveau cum să știe de zgomotul infernal. Continuau să se uite la mâinile traducătorului și la buzele mele. S-au uitat unii către alții uimiți. Am arătat către cer și după ce s-au întors și au privit către aeroport, au văzut avionul. Atunci când au văzut avionul au zâmbit și au dat din cap ca semn că înțeleseseră ce se întâmpla.

Prietenul meu, la fel este inima unui păcătos neregenerat. Mânia lui Dumnezeu împotriva păcatului este descoperită în mod clar din ceruri și răcnește amenințări teribile. Clopoțeii promisiunii și bucuriei Evangheliei răsună tare și cu claritate. Sunetul este pătrunzător, însă păcătosul rămâne cu totul surd atât la Lege cât și la Evanghelie până când Dumnezeu, prin regenerare, îi deschide urechile.

În al patrulea rând, omul este complet lipsit de putere.

El nu poate nici măcar să dorească să primească ajutor. Compararea a două versete din Scriptură va dovedi acest fapt îngrozitor. Primul verset ne arată de ce un păcătos pierdut nu poate primi adevărul și harul.

Duhul adevărului, pe Care lumea nu-L poate primi, pentru că nici nu-L vede, nici nu-L cunoaște. Voi Îl cunoașteți, pentru că rămâne cu voi și va fi în voi. (Ioan 14:17)

Observați următoarele aspecte în pasajul de mai sus:

1. Lumea nu poate primi Duhul, pentru că nu Îl poate vedea și pentru că nu Îl cunoaște. Ei nu au vedere spirituală și nu pot pricepe sau cunoaște o realitate spirituală.

2. Fiecare creștin a văzut (spiritual) și a cunoscut (experimental) lucrarea binecuvântată a Duhului Sfânt. Vă aduceți aminte că vederea și cunoașterea i-au fost date în momentul regenerării.

Cel de-al doilea pasaj este din Iuda 19. Acesta este cel mai bun verset, dintre cele pe care le știu eu, care explică depravarea totală a omului și inabilitatea lui.

Ei sunt aceia care produc dezbinări, sunt lumești și nu au Duhul. (Iuda 19)

Observați următoarele aspecte în pasajul de mai sus:

1. Omul pierdut este cu totul lumesc. Prin „lumesc” nu înțelegem că ar avea sensul de senzual. Înseamnă că suma generală a cunoașterii și experienței omului este ceea ce vine la el prin simțurile fizice.

2. Nu are Duhul. Viața lui Dumnezeu, care este Duhul Sfânt al lui Dumnezeu, l-a părăsit pe om atunci când a păcătuit în Grădina Edenului. Orice experiență a omului este controlată acum în totalitate de natura cărnii și de dorințele ei. Nu ajungi să Îl cunoști pe Dumnezeu prin ochii tăi, urechile tale, gura ta, degetele tale etc. Dumnezeu este Duh și cei care I se închină, trebuie să I se închine în Duh. Întrucât o persoană nemântuită este „lumească” și nu are nici Duhul, nici o natură spirituală, ea nu Îl poate vedea și nici nu Îl poate experimenta pe Dumnezeu până când nu este mai întâi „născută din Duhul”. Ea poate primi doar ceea ce este capabilă să vadă. (Ioan 14:17)

Să vă ilustrez acest adevăr. Probabil că exact în momentul acesta un avion uriaș zboară prin camera în te afli. Sau poate că un vas mare de croazieră, o cireadă de bivoli sau un cor de fete își face loc acolo. Dacă te uiți în jurul tău, probabil că nu vezi nimic din toate acestea. Însă dacă dai drumul la televizor și începi să butonezi canalele, vei avea toate aceste lucruri pe calea undelor. Nu le putem vedea pentru că Dumnezeu nu a construit un televizor în capetele noastre. În același fel, există o lume spirituală cu un Mântuitor autentic, care este la fel de reală precum aerul pe care îl respirăm. Omul neregenerat nu poate vedea, simți sau auzi nici măcar o singură dovadă a acestei realități spirituale. Suma totală a experienței lui potențiale este doar ceea ce el poate atinge, gusta, simți, vedea și mirosi. Dumnezeu nu poate fi cunoscut și nici experimentat prin simțurile fizice, ci trebuie înțeles spiritual.

În al cincilea rând, omul este mut spiritual. El nu este capabil să vorbească.

El nu poate nici măcar să-L cheme pe Domnul până nu este înnoit prin har. Vezi 1 Corinteni 12:3, Romani 10:9-10 și Matei 16:13-17

În al șaselea rând, omul nu este în stare să miște un singur mușchi spiritual.

El nu poate să vină la Cristos până când nu i se dă viață spirituală. Următoarele două versete din Scriptură trebuie să rămână totdeauna inseparabile. Primul arată inabilitatea totală a păcătosului în lipsa lucrării regeneratoare a Duhului Sfânt. Cel de-al doilea arată certitudinea pocăinței și credinței în fiecare dintre cazurile în care Duhul Sfânt cheamă eficient acea persoană la mântuire.

Nimeni nu poate veni la Mine dacă nu-l atrage Tatăl Care M-a trimis. Iar Eu îl voi învia în ziua de pe urmă. Este scris în Profeți: „Toți vor fi învățați de Dumnezeu.” Oricine a auzit și a învățat de la Tatăl vine la Mine. (Ioan 6:44-45)

Versetul 44 afirmă că omul nu poate face nimic până când nu face Dumnezeu ceva mai întâi. Oricine, fără excepție, care „aude” și „a învățat de la Tatăl” (asemănător cu „atragerea” din versetul 44) „vine (întotdeauna) la Mine”. Vedeți contextul clar care ni se prezintă? Niciun om nu poate – până nu se întâmplă ceva; dar orice om va voi – când s-a întâmplat acel ceva cu el. Versetul 44 prezintă inabilitatea omului, iar versetul 45 prezintă harul irezistibil.

În al șaptelea rând, omul este incapabil de orice răspuns spiritual pozitiv.

El nu poate decât să acționeze prin natura lui, care este moartă din punct de vedere spiritual. Semnul indubitabil al omului pierdut este disprețul lui față de autoritatea lui Dumnezeu, însă semnul celui credincios este plăcerea pe care acesta o găsește în adevărul lui Dumnezeu. Un om pierdut nu poate da un răspuns spiritual, așa cum un om mort din punct vedere fizic cu poate răspunde înaintea tentației unui sandwich cu jambon.

Nu putem finaliza această secțiune a cărții fără a menționa un alt aspect al acestui adevăr. Deși cele șapte aspecte enumerate mai sus sunt destul de clar exprimate de Scriptură, mai sunt adevărate și următoarele lucruri:

1. Fiecărui păcătos i se poruncește de către Dumnezeu să facă lucrurile de sus; el este invitat și încurajat de Dumnezeu să asculte de El, însă nu o poate face.

2. Fiecare credincios este responsabil înaintea lui Dumnezeu pentru că nu împlinește ce este scris mai sus.

3. Fiecare om păcătos a făcut cele șapte lucruri de mai sus, și le-a făcut voluntar! Vezi Ioan 15:5 și Filipeni 4:13. Primul verset arată inabilitatea omului, cel de-al doilea puterea harului.

4. Dumnezeu niciodată nu i-a poruncit unui păcătos să facă ceva ce aceasta ar fi capabil să facă! Nu, nu am făcut o afirmație greșită sau anapoda. Am afirmat ceea ce Ioan 15:5 spune, „fără Mine nu puteți face nimic.” Nimicul din versetul de față chiar înseamnă nimic.

Carnea nu poate produce nimic benefic. Oridecâteori o persoană face unul dintre cele șapte lucruri amintite mai devreme, îl face pentru că a fost născut de Dumnezeu și i s-a dat viață spirituală sau abilitate.

Raportul Anchetatorului

După ce anchetatorul a făcut fiecare test care putea fi făcut, el oferă următorul raport: „Omul nu are în el nicio dovadă a vieții spirituale. Este mort.” (cf. Efeseni 2:1-5)

Există un vechi proverb care spune că „Acolo unde există viață, există și speranță.” Atunci când găsim pe cineva într-o stare foarte gravă, fugim repede spre spital, cu nădejdea că îl putem ține în viață. Când moare, împreună cu el moare și orice speranță de viață, așa că îl ducem la cimitir. Un păcătos pierdut nu este „aproape de moarte”, el chiar este mort din punct de vedere spiritual. El nu constituie un caz pentru camera de urgență, care ar putea răspunde vreunui tratament special. El este mort față de neprihănire și viu față de păcat. El iubește moartea lui în păcat și urăște atât pe doctor, cât și remediul acestuia. Păcătosul mai degrabă ar muri decât să recunoască că este păcătos. Cazul lui este unul de cimitir; el are nevoie de o minune aducătoare de viață.

Uneori încerc să-mi închipui scena din Ioan 11. Văd piatra rostogolită de la mormântul lui Lazăr și trei oameni stând acolo în picioare. Primul se uită în mormântul întunecat și stăruie cu pasiune față de Lazăr cel mort dinăuntru. „O, Lazăre, dacă I-ai da o șansă lui Dumnezeu, El ți-ar da viață. Dacă ai face tu primul pas, atunci Duhul Sfânt te-ar aduce la viață. Dumnezeu chiar vrea să facă asta, Lazăre, însă depinde de tine. Lazăre, Dumnezeu îți oferă ceva extraordinar, însă voința ta liberă trebuie să decidă și să beneficieze de ofertă. Trebuie să te ridici și să faci primul pas în credință.” Poate că ilustrația sună mai mult a caricatură, însă, dacă te gândești mai bine, sunt unii predicatori din zilele noastre care susțin voința liberă și vorbesc exact în felul acesta.

Mi s-a reamintit de curând de o poveste spusă de C.H. Spurgeon despre un așa-zis sfânt catolic căruia i s-a tăiat capul. Se spune că omul și-a luat capul, l-a pus la subraț și a luat-o la pas 10.000 de mile până la Roma. Spurgeon a spus: „Nu aș avea nicio problemă în a crede povestea asta ca fiind adevărată, dacă omul ar fi în stare să facă primul pas!” Dacă voința omului l-ar capacita să se ridice din mormânt, atunci cu siguranță că nu ar mai avea nevoie de niciun ajutor ca să continue.

Cel de-al doilea om pe care îl văd stând la mormântul lui Lazăr este ceea ce numim noi un calvinist extremist (n.tr. - în engleză: hyper-calvinist). El stă jos și scrie calm un tratat despre inutilitatea predicării către păcătoșii morți. Creatura patetică nu predică niciodată sau nu împărtășește Evanghelia, este descurajată și îi condamnă tot timpul pe cei care o fac. Pentru că Lazăr este mort, omul se gândește că este o pierdere de timp să i se adreseze.

Cel de-al treilea om este un predicator al Evangheliei biblice. În timp ce al doilea om rânjește disprețuitor, iar primul gâfâie după aer, cel de-al treilea strigă, „Păcătosule, crede! Lazăre, ieși afară!” Iar Lazăr iese din mormânt. Dacă i-am lua un interviu celui de-al treilea om, întrebările ar suna ceva de genul:

„Chiar erai conștient de faptul că Lazăr era cu totul mort în mormânt?”

„Sigur că eram. Nu asta spune Biblia?”

„Te-ai gândit cumva că Lazăr are abilitatea de a auzi și de a răspunde mesajului tău?”

„Nici măcar un moment. Cum poate un om mort să răspundă vocii mele?”

„Cum de i-ai poruncit atunci să creadă, când tu știai că este incapabil să răspundă pentru că era mort?”

Omul ar zâmbi și ar spune, „Prietene dragă, încrederea mea nu este nici în abilitatea mea de a predica și de a invita, dar nici în presupusa (în mod greșit) putere a voinței libere a lui Lazăr. Convingerea mea fermă a fost în puterea cuvintelor pe care le-am spus. Am vorbit cuvintele lui Cristos, încrezător că El are puterea de a scula mortul și de a-i da credință.”

Prietene dragă, Evanghelia este puterea lui Dumnezeu, care poate „ridica mortul”, atunci când este însoțită de puterea Duhului Sfânt. Vezi Ioan 5:21-25.

Raportul Autopsiei

Corpul neînsuflețit este trimis la morgă pentru autopsie. După disecarea și examinarea tuturor părților, raportul arată cauza morții. „Omul a fost distrus de păcat. Păcatul a pătruns în toate părțile ființei păcătosului și l-a dus într-o stare de inabilitate totală.” Raportul enumeră următoarele aspecte:

(I) Mintea - „A fost sterilă... întunecată... oarbă... ignorantă în mod deliberat.” Vezi 2 Corinteni 4:4-6 și Efeseni 2:3; 4:17-19 pentru o descriere detaliată a simptomelor.

(II) Inima - „Era saturată de o dragoste pentru păcat ce nu putea fi înlăturată. Păcatul s-a prins așa de tare în jurul inimii încât a ajuns incurabilă și neoperabilă.” Vezi Ioan 3:19 și Ieremia 17:9 pentru simptome.

(III) Voința - „Voința, în mod literal, a fost înlănțuită de păcat și de dragostea pentru păcat; o legătură indestructibilă. Cele două au crescut împreună, astfel încât nu se mai puteau distinge.” Vezi Ioan 5:40 și 2 Timotei 2:24-26 pentru mărturia și ilustrațiile expertului.

Însemnările raportului autopsiei arată că expresia distrus total de păcat apare după fiecare dintre elementele enumerate.

Însemnările raportului autopsiei

Aptitudinea umană

Constatare

Dovadă

Trup

Distrus total de păcat

Filipeni 3:21

Cap

Distrus total de păcat

Isaia 1:5

Gât

Distrus total de păcat

Romani 3:13

Limbă

Distrusă total de păcat

Iacov 3:6

Gură

Distrusă total de păcat

Romani 3:14

Buze

Distruse total de păcat

Romani 3:13

Picioare

Distruse total de păcat

Romani 3:15

Urechi

Distruse total de păcat

Marcu 8:18

Ochi

Distruși total de păcat

Isaia 53:2

Mâini

Distruse total de păcat

Iacov 4:8

Inimă

Distrusă total de păcat

Ieremia 17:9

Gânduri

Distruse total de păcat

Psalm 56:5

Oase

Distruse total de păcat

Iov 20:11

(IV) Verdictul Final. Păcătosul este cu totul depravat în păcat și nu poate să facă nimic ca să se ajute să se recupereze din păcat și din consecințele acestuia.

Putem să gândim și să argumentăm în ce moduri vrem, însă nu ar trebui să îndrăznim să ajungem la concluzii care să afirme în mod convingător că un păcătos poate să facă lucrurile despre care Biblia spune că nu le poate face! Aspectele biblice menționate mai sus reprezintă diagnosticul lui Dumnezeu pentru problema spirituală a omului și a stării lui reale. Tot sentimentalismul și sofismul din lume nu pot schimba Cuvântul lui Dumnezeu și verdictul Lui final.

(V) Marea Problemă: Responsabilitatea morală împotriva abilității morale sau voința liberă împotriva agentului moral liber.

Să enumerăm câteva aspecte biblice care par să se contrazică:

1. Un păcătos neregenerat ar putea veni la Cristos pentru mântuire, însă un păcătos neregenerat nu poate veni la Cristos cu pocăință și credință reală decât după ce este născut din Duhul. Consultă broșura pe care am scris-o, God’s Part and Man’s Part in Salvation (în română: Partea lui Dumnezeu și partea omului în mântuire). Noi nu suntem obsedați de cuvinte atunci când insistăm că „n-ar putea” și „nu poate” sunt două lucruri total diferite. Unul înseamnă permisiune, iar celălalt înseamnă abilitate. Un prieten avocat a încercat să îl învețe pe fiul său puțină gramatică. Când fiul a întrebat, „Pot să mă duc afară să mă joc?”, tatăl a răspuns, „Ai putea să te duci afară să te joci dacă ai fi îndeajuns de mare și puternic pentru a putea face asta.” Acest răspuns reprezintă mai mult decât o gramatică corectă. Este teologie sănătoasă.

2. Adam a fost singurul om care a avut cu adevărat voință liberă, și acest lucru pentru că a fost singurul, în afară de Cristos, care a avut abilitatea spirituală sau puterea de a-L iubi pe Dumnezeu și de a asculta de El. Adam și-a folosit voința liberă pentru nu a asculta de Dumnezeu și și-a pierdut pentru totdeauna abilitatea (voința liberă) de a-L iubi și de a-L asculta. Vezi diagrama de la ultima pagină pentru o comparație clară a diferenței dintre voința lui Adam și a celorlalți, plasați în sfere diferite.

În concluzie,

1. Fiecare păcătos este liber (în ceea ce privește libertatea lui ca agent moral) să asculte poruncile lui Dumnezeu. Pe deasupra, dacă nu poate, atunci el este condamnat de către Dumnezeu pentru că nu a făcut-o. El este atât vinovat, cât și responsabil, deși nu este în stare să își împlinească datoria.

2. Niciun păcătos nu este liber (nu are abilitatea morală) să asculte de poruncile lui Dumnezeu. Păcătosul poate trăi doar pentru a-și fi pe plac. Nu Îl poate alege pe Dumnezeu în detrimentul păcatului și al sinelui.

3. Păcătosul, nu Dumnezeu, este responsabil pentru inabilitatea lui spirituală de a asculta și de a iubi poruncile lui Dumnezeu. Adam nu a fost creat păcătos. El a devenit păcătos prin actul voinței lui libere. El nu putea printr-un alt act al voinței sale să întoarcă efectele naturii sale păcătoase. Adam nu s-a împiedicat și s-a înțepat la deget; el s-a aruncat de pe o stâncă și nu putea „voi” să se întoarcă înapoi pe ea.

4. Omul este atât de liber pe cât îi permite natura lui păcătoasă. El nu se poate ridica deasupra naturii sale, nici nu își poate schimba natura printr-un act de voință. Vezi Matei 12:33-35. Omul poate să aleagă dintre piesele din cufărul lui (inima), însă nu poate, printr-un act de voință, să transforme piesele de sticlă în diamante și nici să creeze un cufăr nou de comori. Păcătosul poate alege între păcate, însă nu poate alege între sine și Dumnezeu.

(VI) Omul este liber să facă ce dorește.

Omul nu este forțat în niciun sens și niciodată să facă ceva împotriva voinței lui, fie că vorbim de înfăptuirea unui păcat sau de a se încrede în Cristos. Fiecare om este liber să aleagă și să acționeze așa cum îi place, însă în limitele abilității și naturii sale. Vezi Proverbe 21:4; Matei 27:14-28; și Fapte 2:22-23.

Ce ar putea fi libertatea sau starea de a fi liber decât tocmai a face ceea ce îți place să faci? Totuși trebuie să subliniem cu atenție că libertatea nu este identică cu abilitatea. Confuzia între cele două aspecte distincte duce la multe idei eronate cu privire la această temă a voinței libere. Mulți oameni vorbesc despre abilitate atunci când, de fapt, se referă la libertate. Ei vorbesc despre om că este liber să facă bine sau rău, pe când, ceea ce vor să spună, este că omul e capabil să facă bine sau rău. Ei greșesc grav în felul acesta. Biblia vorbește în mod constant și clar despre (1) om ca fiind liber să facă binele sau răul și se referă aici la libertatea de a face oricare dintre ele; dar, de asemenea, ea vorbește la fel de clar despre (2) om ca fiind capabil de a face numai răul, datorită condiției lui căzute în păcat. G. I. Williamson – Westminster Confession for Study Classes.

Libertatea omului este asemenea libertății apei unei cascade. Nimeni nu trebuie să o forțeze să meargă în jos. Ea curge așa în mod natural. Iar dacă este să meargă în sus este nevoie de o forță exterioară apei pentru a se realiza așa ceva.

Libertatea omului este asemenea legăturii (libertății) dragostei de mamă. Oferă-i unei mame un cuțit de măcelar și spune-i să își omoare copilul. Ea spune: „Nu pot”. Noi replicăm: „Sigur că poți. Fizic, ai tot ce îți trebuie ca să o faci. De fapt nu vrei să spui că nu poți, ci că nu vrei.” Ea ar răspunde: „În acest caz, nu pot și nu vreau înseamnă același lucru. Nu pot a voi să îmi omor copilul pentru că îl iubesc.” Cu alte cuvinte, femeia este sclavă naturii sale de mamă. Înainte ca să își poată omorî copilul ar trebui să i se schimbe natura. Ar trebui să înnebunească cu totul pentru a acționa într-un mod total contrar naturii sale.

Păcătosul este în aceeași situație. Este controlat de natura sa păcătoasă. Nu poate acționa contrar naturii pe care o are. Cel mai revoltător și imposibil lucru pentru un păcătos ar fi să se imagineze renunțând la auto-neprihănirea sa, îngenunchiat înaintea autorității suverane a lui Cristos. Natura sa trebuie să se schimbe înainte ca să luăm în considerare așa ceva.

VOINȚA OMULUI ÎN PATRU STĂRI DIFERITE