Table of Contents

INTRODUCERE

CAPITOLUL 1. NECESITATEA ISPĂȘIRII. DE CE A TREBUIT SĂ MOARĂ HRISTOS?

CAPITOLUL 2. NATURA ISPĂȘIRII. CE A REALIZAT DE FAPT CRISTOS PRIN MOARTEA SA ISPĂȘITOARE DE PE CRUCE?

CAPITOLUL 3. PROBLEMA TERMINOLOGIEI

CAPITOLUL 4. ISPĂȘIREA PARTICULARĂ ESTE DOCTRINA ISTORICĂ A BISERICII

CAPITOLUL 5. CE SPUNE CUVÂNTUL LUI DUMNEZEU DESPRE MOARTEA LUI CRISTOS?

CAPITOLUL 6. CÂTEVA IMPLICAȚII CLARE

CAPITOLUL 7. ISPĂȘIREA DIN PERSPECTIVA LUI CRISTOS

CAPITOLUL 8. PROBLEME DE DEPĂȘIT

CAPITOLUL 9. CÂTEVA PROBLEME PE CARE TREBUIE SĂ LE REZOLVE RĂSCUMPĂRAREA UNIVERSALĂ

ANEXA 1. DOUĂ PERSPECTIVE CU PRIVIRE LA ISPĂȘIRE

ANEXA 2. TOȚI ÎNSEAMNĂ MULȚI, DAR MULȚI NU ÎNSEAMNĂ TOȚI

I. CONTEXTUL LARG

II. CONTEXTUL IMEDIAT

III. INTERPRETAREA PASAJULUI ROMANI 5: 12- 19

IV. CEI MULȚI ȘI TOȚI

NOTE BIBLIOGRAFICE ȘI EXPLICATIVE

ISPĂȘIREA LIMITATĂ

John G. Reisinger

Copyright © John Reisinger, 2002. Toate drepturile rezervate.

Tradus și publicat cu permisiune.

Tradus din versiunea originală în limba engleză – Limited Atonement, publicat în 2002 de New Covenant Media, 5317 Wye Creek Drive, Frederick, MD, 21703-6938, SUA.

Nici o parte a acestei publicații nu poate fi reprodusă, stocată sau transmisă în orice formă şi prin orice mijloace – electronice, mecanice, prin fotocopiere, microfilmare, înregistrare sau alt fel – cu excepția unor citate scurte în recenzii, fără permisiunea prealabilă a deținătorului drepturilor de autor.

Citatele biblice sunt preluate din Biblia, Noua Traducere în Limba Română (NTR). Copyright (c) 2006, 2010 Biblica, Inc. Folosit cu permisiunea Biblia, Inc. Toate drepturile sunt rezervate.

Traducerea: Adrian Bârzu și Cristi Chivu

Redactare și editare: Biserica Baptistă Logos București www.logosbucuresti.ro

Copertă și tehnoredactare: Asociația MAGNA GRATIA www.magnagratia.org

ISPĂȘIREA LIMITATĂ

John G. Reisinger

NEW COVENANT MEDIA

5317 Wye Creek Drive, Frederick, MD 21703-6938

Phone: 301-473-8781 or 800-376-4146 Fax: 301-473-5128

Website: www.soundofgracebooks.com

Email: info@soundofgracebooks.com

INTRODUCERE

Tema centrală și mesajul central al Scripturilor Vechiului și Noului Testament sunt persoana și lucrarea Domnului nostru Isus Cristos. Moartea lui ispășitoare sau jertfitoare de la cruce este evenimentul marcant al întregii istorii (conform Luca 24: 25- 27; Fapte 8: 32- 35; 1 Corinteni 2: 2). Nu la întâmplare până și lumea seculară desparte istoria în raport cu nașterea lui Cristos. Toți oamenii și toate evenimentele sunt înregistrate în istorie fie Înainte de Cristos sau După Cristos. Cristos nu este numai personajul central al Bibliei, ci și al istoriei și al întregii creații. Preocuparea principală și scopul singular al misiunii Fiului lui Dumnezeu a fost lucrarea de ispășire (conform Matei 1: 21; 20: 28; Luca 2: 11; 19: 10; 1 Tim 1: 15; 1 Ioan 4: 14). Caracterul sfânt și plin de adevăr al lui Dumnezeu cere ca păcatul să nu poată fi trecut cu vederea sau ignorat, ci să fie pedepsit prin moarte. De aceea, fie păcătosul suferă pedeapsa morții, fie trebuie găsit un înlocuitor potrivit. Este corect spus că o persoană înțelege Cuvântul lui Dumnezeu în măsura în care înțelege persoana și lucrarea lui Cristos. A fi ignorant cu privire la lucrarea de ispășire a Domnului Isus Cristos înseamnă a fi ignorant cu privire la mântuirea prin har.

Următoarele principii ar trebui să fie avute în vedere și să fie puse în practică în timpul analizării și discutării acestui subiect vital. În primul rând, doctrina ispășirii este un subiect care poate fi cunoscut numai prin revelație specială. Nu învățăm adevărul acesta din niciun alt loc, ci numai din Biblie. Nu privim la filozofie, psihologie, știință, sentimente, etc., ca să învățăm care este înțelesul morții lui Cristos. Ci privim numai la Scriptură. Nicio minte de om nu ar fi putut inventa doctrina ispășirii prin sângele lui Cristos. Adevărul acesta măreț este o nebunie pentru mintea omului firesc.

În al doilea rând, o înțelegere corectă și o punere corectă în practică, prin credință, a acestui adevăr glorios al ispășirii ne va face să vedem, (1) natura și profunzimea păcatului din care am fost răscumpărați, și (2) dragostea și puterea uluitoare a lui Dumnezeu care a realizat mântuirea noastră. Pe măsură ce privim la patimile lui Cristos de la cruce și înțelegem ce a realizat El cu adevărat pe lemnul acela folosit ca instrument de tortură, vom fi conduși într-o stare de adorare, închinare și laudă.

În al treilea rând, doresc să fie bine înțeles următorul lucru: creștini sinceri au păreri diferite cu privire la înțelesul biblic al naturii și scopului ispășirii. Unii credincioși evlavioși cred că Cristos a murit și i-a „răscumpărat” pe toți oamenii, fără excepție. Din punctul lor de vedere, Cristos a murit pentru Iuda exact la fel cum a murit și pentru Petru. Iuda a pierit, nu pentru că păcatele lui nu au fost plătite, ci doar pentru că nu a voit să-și asume prin credință răscumpărarea care a oferit-o Cristos și lui și celorlalți oameni. La prima biserică pe care am păstorit-o am avut un invitat special care a declarat, „Cel mai stricat și cel mai mare bețiv care este căzut în șanț în seara aceasta este la fel de răscumpărat ca și tine și mine. Tot ce trebuie să facă este să-și însușească răscumpărarea și va fi mântuit. Indiferent dacă crede sau nu, el tot este răscumpărat de ispășirea lui Cristos.” Acest punct de vedere poartă denumirea de ispășire universală sau nelimitată.

Alți creștini, iar eu sunt din acest al doilea grup, cred că Cristos a murit pentru oile Sale (conform Ioan 10 :11), și anume, pentru aceia care i-au fost dăruiți de Tatăl (conform Ioan 17: 2, 6, 9), deci că a murit pentru oi într-un fel în care nu a murit și pentru capre. Noi credem că Cristos a murit și a plătit datoria lui Petru într-un fel în care nu a murit și nu a plătit datoria lui Iuda. Noi credem că atât Iuda cât și oricare alt păcătos pierdut, vor suferi în iad pentru păcatele lor. Dacă Cristos ar fi murit pentru Iuda la fel cum a murit pentru Petru, atunci și Iuda ar fi fost mântuit.

Noi insistăm asupra faptului că punctul central al acestui subiect este acesta: Când Cristos a murit pe cruce i-a răscumpărat El efectiv și le-a garantat mântuirea unor păcătoși, sau prin moartea Lui a făcut pur și simplu posibilă mântuirea pentru toți oamenii fără excepție pentru ca aceștia să fie mântuiți dacă vor crede prin voința lor liberă, aceasta fiind o parte esențială a mântuirii? Este oare acea „dorință” a lui Petru, și acea „lipsă de dorință” a lui Iuda, singura diferență reală și vitală dintre Petru și Iuda? Este corectă sau incorectă cântarea lui Cowper atunci când spune:

Mielule scump ce ai murit, sângele Tău cel prețios

Nicicând puterea nu-și va pierde,

Pân’ ce întreaga Biserică răscumpărată a lui Dumnezeu

Va fi mântuită de păcat.

Scriitorul acestei cântări a văzut clar că „a fi mântuit,” sau a veni la credință în Cristos este consecința sigură a faptului că „ești răscumpărat,” a faptului că Cristos a murit în locul tău. El a văzut puterea sângelui lui Cristos ca pe o putere cu adevărat răscumpărătoare. Sângele nu i-a făcut pe toți oamenii răscumpărabili, ci sângele acela prețios a făcut mântuirea sigură, nu pentru toți oamenii, ci pentru „Biserica răscumpărată a lui Dumnezeu.” Cowper nu a putut să-și imagineze că o parte dintre aceia care au fost eliberați de sub robia păcatului (răscumpărați) de către sângele lui Cristos ar putea pieri vreodată datorită lipsei voinței de a-și însuși răscumpărarea „procurată” pentru ei și toți ceilalți. Toți răscumpărații lui Dumnezeu vor fi aduși la credință și vor fi mântuiți.

În al patrulea rând, să ne asigurăm de faptul că înțelegem ceea ce spunem și ce nu spunem aici. Nu sugerăm absolut în niciun fel, că ar exista niște bieți păcătoși care voiesc în mod sincer să fie mântuiți, dar Dumnezeu refuză să-i mântuiască deoarece Cristos nu a murit și pentru ei. Fiecare păcătos din lumea aceasta care vine la Cristos va fi primit și acceptat de către Dumnezeu. Apocalipsa 22: 17 vrea să spună exact ceea ce spune:

Și Duhul și Mireasa zic: ,,Vino!” Și cine aude, să zică: ,,Vino!” Și celui ce îi este sete, să vină; cine vrea, să ia apa vieții fără plată!

Problema nu este cu „cine vrea”, ci problema este că toți oamenii, fără excepție „nu vor.” Niciun om nu vrea să vină la Dumnezeu până ce Dumnezeu nu îi deschide inima și îl aduce la Sine. Credem și predicăm cu tărie cuvintele din Ioan 6: 37 ale Domnului nostru binecuvântat:

... pe cel ce vine la Mine, nu-l voi izgoni afară.

Ce poate fi mai adevărat și sigur decât aceste cuvinte care garantează faptul că fiecare păcătos fără excepție, care vine la Cristos, va fi mântuit? Noi predicăm adevărul acesta. Nu facem însă, ceea ce fac alți predicatori care încep de la mijlocul acestui verset. Noi predicăm și prima parte a versetului. Prima parte prezintă foarte clar motivul pentru care a doua parte este adevărată. Toți cei care vin la Cristos vor fi primiți, pentru că ei, și numai ei, sunt aleșii pentru care a murit Cristos:

Tot ce-Mi dă Tatăl, va ajunge la Mine; și [este la fel de adevărat că] pe cel ce vine la Mine, nu-l voi izgoni afară.

„Cei care vin” și „cei care sunt dați” sunt unii și aceiași oameni. Toți cei care vin vor fi mântuiți și toți cei care au fost dați de către Tatăl și au fost răscumpărați de către Fiul, vor veni. Am fi cel puțin caraghioși dacă am sugera că noi credem că unii păcătoși merg în cer lovind și strigând plini de supărare. Ei nu doresc să meargă, dar pentru să sunt aleși și Cristos a murit pentru ei, Dumnezeu îi împinge în cer împotriva voinței lor. Lucrul acesta a fost discutat când am tratat doctrina alegerii.[1] Insistăm asupra faptului că cel mai plin de dorință lucru pe care l-a făcut vreun păcătos vreodată a fost ca în mod liber să se pocăiască și să creadă în Evanghelie. Întrebarea cu care avem de-a face nu este niciodată aceasta: „Trebuie să ne pocăim și să credem?,” ci întrebarea este mai degrabă aceasta: „De ce unii păcătoși se pocăiesc și cred pe când alții refuză să o facă?” Iar răspunsul biblic nu este: „Datorită voinței lor libere!” ci răspunsul este: „Datorită scopului suveran al lui Dumnezeu în moartea lui Cristos.”

Esența ființei lui Dumnezeu este sfințenia. „Sfânt, sfânt, sfânt” este tema închinării din ceruri (conform Isaia 6: 3; Apocalipsa 4: 8). Ființele acelea perfecte care stau în prezența imediată a lui Dumnezeu nu spun: „Dragoste, dragoste, dragoste”, ci spun: „Sfânt, sfânt, sfânt”. Un Dumnezeu sfânt, prin natura Sa, trebuie nu numai să urască păcatul, ci trebuie să și pedepsească păcatul. Toată dragostea din lumea aceasta, inclusiv toată dragostea din inima lui Dumnezeu, nu va ierta, și nu poate ierta, nici măcar un păcat. Păcatul trebuie plătit printr-o jertfă de ispășire. Harul și mila sunt opționale pentru Dumnezeu. El poate să aibă milă, și are milă de oricine alege să aibă milă (Romani 9: 15), însă dreptatea și justiția nu sunt opționale. Dumnezeu poate alege să acționeze cu milă sau să nu acționeze cu milă. Dar trebuie să acționeze întotdeauna în dreptate. De aceea crucea este atât de esențială. Moartea lui Cristos nu-L face pe Dumnezeu să ne iubească, ci ispășirea lui Cristos a fost esențială pentru ca Dumnezeu să ne poată iubi în dreptatea și sfințenia Lui.

CAPITOLUL 1. NECESITATEA ISPĂȘIRII. DE CE A TREBUIT SĂ MOARĂ HRISTOS?

Odată ce Dumnezeu a determinat să-i mântuiască pe cei păcătoși, a existat o singură cale de a împlini scopul acesta și de a rămâne în armonie cu caracterul lui Dumnezeu și Legea lui Dumnezeu, și în concordanță cu natura păcatului și nevoile omului. Această singură cale a fost ispășirea substituitoare prin sângele Fiului întrupat al lui Dumnezeu. Omul neregenerat nu poate crede Evanghelia deoarece nu poate vedea nevoia reală pentru ispășire. El nu crede că este un păcătos neajutorat și depravat care nu se poate mântui singur. Unul din motivele acestei orbiri și ignoranțe stă în punctul greșit de vedere pe care-l are păcătosul cu privire la caracterul lui Dumnezeu și la cerințele Sale sfinte și drepte revelate în Legea lui Dumnezeu. Atâta timp cât Îl percepe pe Dumnezeu ca fiind doar dragoste, păcătosul nu va vedea sfințenia absolută, dreptatea perfectă și justiția neschimbătoare a lui Dumnezeu. Necesitatea satisfacerii acestor atribute printr-o jertfă de ispășire va fi ridiculizată de către păcătosul acela și considerată a fi păgână și lipsită de compasiune.

CAPITOLUL 2. NATURA ISPĂȘIRII. CE A REALIZAT DE FAPT CRISTOS PRIN MOARTEA SA ISPĂȘITOARE DE PE CRUCE?

Necesitatea ispășirii se adresează întrebării „De ce”. Natura ispășirii răspunde la întrebarea „Ce”. Creștinii au păreri diferite cu privire la acest „ce.”

Am pregătit un tabel – Două Perspective Asupra Ispășirii, Anexa 1 – în care sunt contrastate pozițiile teologice ale celor două grupări și sunt prezentate versetele din Scriptură folosite de fiecare grupare. Este ușor să remarci diferențele pe care le au cele două grupări cu privire la natura ispășirii. Un grup vede ispășirea – o plată care îndepărtează păcatul pentru totdeauna – doar ca pe o posibilitate, până în momentul când păcătosul își face partea sa exercitându-și voința liberă și făcând astfel ca ispășirea să dea rezultate. Din perspectiva aceasta, credința păcătosului este „contribuția acestuia” la mântuire. Celălalt grup vede ispășirea lui Cristos ca pe o ispășire reală care îndepărtează pentru totdeauna păcatul celor pentru care a fost făcută ea. Această perspectivă prezintă moartea lui Cristos nu doar ca făcând mântuirea posibilă pentru toți oamenii, ci garantând efectiv că toți cei pentru care a murit Cristos vor fi mântuiți. Este clar că cele două perspective sunt foarte îndepărtate una de cealaltă. S-ar putea să fie de folos recapitularea diferențelor majore dintre acestea. Rețineți faptul că ambele grupuri cred că ispășirea a fost absolut esențială și că numai prin ispășirea lui Cristos poate fi mântuit oricare dintre păcătoși.

Studiați cu atenție tabelul acesta din Anexa 1 și observați diferența radicală dintre cele două perspective cu privire la (1) intenția lui Dumnezeu în ispășire, (2) rezultatul efectiv al ispășirii, (3) puterea lui Dumnezeu și numai puterea lui Dumnezeu care face ca planul de mântuire să funcționeze, și (4) caracterul real sau natura adevărată a ispășirii.

Este important să recunoaștem că mântuirea este lucrarea unui Dumnezeu trinitar. Când spunem: „Domnul m-a mântuit,” nu vrem să spunem că doar Domnul Isus Cristos ne-a mântuit. Ci vrem să spunem că Dumnezeul trinitar ne-a mântuit. Dumnezeu Tatăl ne-a mântuit prin harul alegerii; Dumnezeu Fiul ne-a mântuit prin moartea Lui ispășitoare; iar Dumnezeu Duhul Sfânt ne-a mântuit regenerându-ne și capacitându-ne să credem mântuitor. Îi datorăm Tatălui și Duhului Sfânt tot atât de mult cât îi datorăm Domnului nostru Isus Cristos, iar închinarea și lauda noastră ar trebui să exprime îndatorirea și gratitudinea noastră față de Tatăl și Duhul Sfânt pentru lucrarea lor.

Nu numai că este adevărat faptul că fiecare persoană din Sfânta Treime are de jucat un rol distinct și necesar în mântuire, dar este la fel de adevărat că lucrarea fiecărei persoane va fi încununată de succes. Succesul acesta este garantat deoarece toate trei persoanele Sfintei Treimi lucrează împreună către același scop. Toți cei aleși de Tatăl au fost răscumpărați de Fiul, și toți cei răscumpărați sunt aduși de către Duhul Sfânt la credința în Evanghelie. De aceea planul de mântuire al lui Dumnezeu va avea parte de succes și va împlini tot ceea ce a plănuit Dumnezeu în alcătuirea lui. Nici Cel care a plănuit și a făcut ca moartea lui Cristos să aibă loc, nici cei pentru care a fost pregătită moartea Lui ispășitoare, nu vor fi niciodată dezamăgiți.

Întrebarea primordială: Este esențial să înțelegem cu claritate lucrul fundamental care-i diferențiază, cu privire la ispășire, pe cei care cred în harul liber de cei care cred în voința liberă. Întrebarea nu este: „Pentru câți oameni a murit Cristos?” Întrebarea esențială este aceasta: „A asigurat moartea lui Cristos, în ea și prin ea însăși, cu certitudine mântuirea unor oameni, sau a făcut doar posibil ca toți oamenii să fie mântuiți prin actul „voinței lor libere”? Cu alte cuvinte, discuția nu are loc cu privire la câți sunt aceia pentru care a murit Cristos, ci mai degrabă cu privire la ce a împlinit Cristos prin moartea Lui pe cruce! Ce a trebuit să se întâmple, în mod inevitabil, ca urmare a morții jertfitoare și ispășitoare a lui Cristos? Pusă altfel, întrebarea este: „Care este ingredientul unic care face ca planul de mântuire prin har și credință al lui Dumnezeu, să dea roade într-o persoană care crede în Cristos și este mântuită, dar să nu dea roade într-o persoană care-L respinge pe Cristos și piere”?

Dintr-un anumit punct de vedere este imposibil să limităm moartea Domnului nostru Isus Cristos. Domnul nostru a suferit ca și Fiul veșnic al lui Dumnezeu. De aceea a putut să sufere un iad veșnic doar pentru un moment de timp. Acesta este și motivul pentru care moartea Lui poate fi pusă în contul multor bieți păcătoși. Moartea lui Cristos nu este limitată absolut deloc în puterea ei. Dacă Dumnezeu și-ar fi propus să-i mântuiască pe toți oamenii fără excepție, Cristos nu ar fi suferit cu niciun strop în plus din mânia lui Dumnezeu. Dacă numai o persoană ar fi fost aleasă să fie mântuită, Cristos nu ar fi suferit cu nimic mai puțin. Esența acestor lucruri se găsește în scopul pentru care Tatăl și-a pus Fiul pe cruce. Mai exact, ce a plănuit Dumnezeu să împlinească? A plănuit El oare, să le dea păcătoșilor doar o „a doua șansă” pentru ca să reușească acolo unde Adam a falimentat, sau a plănuit cu multă grijă ispășirea ca și metodă de mântuire a aleșilor Săi? Iată mai jos răspunsul pe care-l dă religia voinței libere.

Răspunsul dat de Teologia Voinței Libere: Cristos a murit și a plătit pedeapsa pentru păcatele fiecărui om, ca urmare a oferit sau a făcut posibilă mântuirea, la fel și în aceeași măsură, pentru fiecare om, fără excepție. Isus a murit și a plătit pentru păcatele lui Iuda la fel și în aceeași măsură în care a plătit pentru păcatele lui Petru. Toți oamenii sunt răscumpărați în mod egal, dar ei trebuie să voiască să accepte în mod personal răscumpărarea pentru ca aceasta să dea rezultate în viața lor. Răscumpărarea unei persoane depinde numai de voința acelei persoane de a accepta sau respinge ispășirea. Oricum însă, fiecare om este răscumpărat (adică potențial răscumpărat) deoarece Cristos a murit și a plătit pentru toate păcatele tuturor oamenilor. Petru a fost mântuit de fapt numai pentru că a voit să accepte ispășirea pe care Cristos a „procurat-o” pentru toți oamenii. Iuda a fost la fel de răscumpărat ca și Petru, și singurul motiv pentru care Iuda nu a fost mântuit, a fost acela că nu a voit să accepte răscumpărarea pe care o oferă Cristos. Singura diferență dintre Iuda și Petru a fost voința lui Petru de a accepta ceea ce a făcut Cristos.

Evanghelia voinței libere spune: Cristos a murit pentru tine. Păcatele tale au fost deja achitate de către Fiul lui Dumnezeu. Întrebarea nu mai are de-a face cu „păcatul”, care a fost deja rezolvat la cruce. Ci acum, întrebarea are de a face cu „Fiul”. Toate păcatele tale au fost plătite și singurul păcat care te va duce în iad va fi păcatul respingerii răscumpărării pe care ți-a dăruit-o Cristos.

Din perspectiva aceasta, toți oamenii sunt „răscumpărați” de către moartea lui Cristos. Individul trebuie doar să-și „însușească prin credință” răscumpărarea sa. Trebuie doar să voiești „să-L lași pe Cristos să te mântuiască”. Intenția și dorința lui Cristos este să-i mântuiască pe toți oamenii; cu toate acestea mulți oameni vor pieri. Cristos poate să-i mântuiască doar pe aceia care cooperează cu voința lor liberă. Evanghelia voinței libere trebuie să se întoarcă mereu la om și la așa numita voință liberă a omului, ca și cauză ultimă a succesului sau falimentului planului de mântuire al lui Dumnezeu. Evanghelia voinței libere trebuie să facă din afirmația: „Cristos a murit pentru mine în mod personal”, temelia asigurării. Aceasta este radical diferită de mesajul Evangheliei din Scriptură.

Este clar că perspectiva voinței libere nu conține o răscumpărare reală, ci doar o răscumpărare potențială sau ipotetică. Nu puterea suferințelor lui Cristos este factorul determinant al fiecărei convertiri, ci omul prin voința lui.

Să privim la răspunsul pe care-l dă religia harului liber la întrebarea: „A asigurat moartea lui Cristos, în ea și prin ea însăși, cu certitudine mântuirea unor oameni, sau doar a făcut posibil ca toți oamenii să fie mântuiți prin actul voinței lor libere?” Ne-a răscumpărat de fapt moartea ispășitoare a lui Cristos sau doar ne-a făcut răscumpărabili, dacă ne vom face partea și vom voi să cooperăm cu Dumnezeu?

Răspunsul Teologiei Harului Gratuit (în engleză: Free Grace Theology): Cu toate că valoarea morții lui Cristos este de o valoare infinită, și ar putea mântui zeci de mii de omeniri păcătoase, intenția sau scopul lui Dumnezeu de a-L atârna pe Fiul Său pe cruce trebuie măsurată prin realizările ei. Lucrarea de răscumpărare a lui Cristos, răscumpără de fapt în ea și prin ea însăși și asigură mântuirea unor oameni, și anume a tuturor celor dăruiți Fiului de către Tatăl (conform Ioan 10: 11, 14-16; 6: 37). Ea nu îi face pe toți oamenii răscumpărabili dacă aceștia își vor face partea lor voind să fie mântuiți. Moartea lui Cristos nu este doar procuratoare în natura ei, ci ea asigură de fapt mântuirea pentru toți cei care sunt obiectul ei.

Din această perspectivă Evanghelia, spune: „Cristos a murit pentru păcătoși”. El îl mântuiește pe fiecare păcătos care vine la El; și fiecare păcătos pe care Tatăl l-a dat Fiului va veni la El. Promisiunea aceasta a mântuirii include păcătoși răi ca tine și mine.

Din perspectiva aceasta, Cristos a cumpărat de fapt un popor pentru Sine, din rândul tuturor semințiilor și limbilor. Dorința lui Cristos „de a-i căuta pe cei pierduți” și succesul lui „de a-i mântui”, sunt realizate pe deplin, deoarece intenția și realizările Sale îi are în vedere pe aceeași oameni. Îi mântuiește pe toți cei pe care-i caută, fără excepție. Nu îi caută pe toți și îi mântuiește doar pe unii dintre ei.

CAPITOLUL 3. PROBLEMA TERMINOLOGIEI

Termenul ispășirea limitată sună foarte „îngust” în comparație cu ispășirea nelimitată. Comparația aceasta conduce la înțelegeri greșite și controverse care nu-și au rostul. Noi susținem că toți creștinii cred în ispășirea limitată. Doctrina biblică a iadului susține această afirmație. Noi toți credem că beneficiile ultime ale ispășirii sunt limitate în cele din urmă la cei care cred în Cristos. Omul pierdut nu are parte de beneficiile morții lui Cristos. Desigur, Arminianul va insista că singurul motiv pentru care omul pierdut nu beneficiază de pe urma ispășirii este pentru că voința lui liberă alege să nu beneficieze. Afirmația aceasta atrage o întrebare. Adevărata întrebare nu este: „Este ispășirea limitată?” – după cum am spus, faptul că în iad sunt oameni și vor fi acolo pe vecie, dă răspunsul la această întrebare. Ci mai degrabă, întrebarea este: „Cine face limitarea, Dumnezeu sau omul?” Este harul și scopul suveran al lui Dumnezeu care dictează succesul sau falimentul ultim al lucrării răscumpărătoare a lui Cristos sau este voința „suverană” și schimbătoare a omului cea care decide dacă vor fi realizate intențiile și hotărârile lui Dumnezeu?

Repet, toți creștinii limitează moartea lui Cristos! Dezbaterea are loc cu privire la cauza limitării; este această cauză harul lui Dumnezeu sau voința omului? Cei care sunt de partea voinței libere cred că voința omului limitează succesul planului măreț de răscumpărare al lui Dumnezeu. Ca urmare, Dumnezeu are un scop nelimitat – de a-i mântui pe toți oamenii – dar are o putere limitată; poate să-i mântuiască de fapt numai pe cei care voiesc de la sine și care „îi dau voie” lui Dumnezeu să-i răscumpere. Noi cei care credem în harul liber sau suveran susținem poziția opusă. Suntem convinși de faptul că Dumnezeu are un scop limitat – să-i răscumpere pe ai Săi – și are o putere nelimitată; și anume să le asigure consimțământul și să-i facă dornici în ziua „când își va aduna oștirea” (Psalm 110: 3).

Nu aspectul limitat, ci aspectul particular al ispășirii este subliniat de Biblie. Cristos a murit pentru persoane specifice și a asigurat o mântuire completă pentru fiecare persoană pentru care a murit. Nu a murit pentru un grup nedefinit de oameni, și anume pentru fiecare persoană la modul general dar pentru niciuna în particular, ca apoi să nădăjduiască că unele persoane din grupul acesta vor fi dornice să-i acorde o șansă. Isaia spune că Cristos „își va vedea sămânța de urmași”. Când a murit pe cruce, Domnul nostru a știut pentru cine avea să moară și a știut că aceștia vor fi mântuiți. Problema nu se pune cu privire la numărul celor pentru care a suferit, ci cu privire la natura suferințelor Sale.

Contrastarea termenilor limitată și nelimitată sună ca și cum o perspectivă este foarte îngustă, iar cealaltă, cea nelimitată, este plină de generozitate. Să ne amintim faptul că „Cele Cinci Puncte ale Calvinismului” au o reputație negativă tocmai pentru că au negat (la Sinodul din Dort) negările urmașilor lui Iacob Arminius, care s-au opus adevărului stabilit deja de Reformă.

Probabil că am putea prezenta mai clar subiectul de față folosind termenii ispășire eficace în contrast cu ispășire ineficace sau ispășire eficientă în contrast cu ispășire ineficientă. Acești termini opuși sunt mult mai aproape de miezul problemei decât sunt termenii limitată și nelimitată. Să-l lăsăm pe universalistul încrezător în voința liberă să admită că predică o ispășire ineficace și ineficientă. Să admită că nu crede într-o ispășire reală, ci într-una ipotetică.

Ispășirea religiei voinței libere poate fi eficace și poate ispăși pentru păcat numai atunci când voința liberă a omului îi dă voie să o facă. Aceasta face ca mântuirea să depindă în succesul ei în ultimul rând de om. De fapt, această perspectivă propagă învățătura că credința omului cu voință liberă este adevăratul factor răscumpărător în convertire. Ispășirea măreață a lui Cristos nu este în stare să împlinească dorința arzătoare sau scopul lui Dumnezeu până când voința liberă mai măreață a omului nu-i dă voie să facă lucrul acesta.

Alegerea nu este doar între ispășirea universală și cea particulară. Alegerea este între o ispășire care ispășește efectiv și o ispășire care este pur și simplu ipotetică și care de fapt nu ispășește. Dacă suntem consecvenți și cinstiți cu noi înșine, vom recunoaște că adevăratul contrast este între ispășirea particulară și mântuirea universală. De ce sunt unii oameni în iad plătind plata pentru păcatele lor dacă Cristos a plătit deja plata pentru toate păcatele tuturor oamenilor? Ce putem spune cu privire la cei care erau deja în iad atunci când Cristos a murit? Cu siguranță că Tatăl ceresc nu l-a pedepsit pe Cristos pentru oameni ca Ahab care erau, la momentul morții Lui, în iad suferind pedeapsa pentru păcatul lor.

Nu discutăm despre măsura ispășirii din perspectiva numărului oamenilor. Ci discutăm despre natura ispășirii, care nu este legată de numărul oamenilor pentru care a murit Cristos. Natura ispășirii are de-a face cu întrebarea referitoare la ce a împlinit de fapt Cristos prin moartea Lui. Dacă oamenii insistă să vorbească despre măsura ispășirii, atunci trebuie să întrebăm: Măsura ispășirii în raport cu ce? Dacă ne referim la măsura ispășirii în raport cu scopul suveran al lui Dumnezeu, atunci vom măsura scopul lui Dumnezeu în ispășire prin ceea ce împlinește acesta în mod real. Lucrarea de răscumpărare a lui Cristos va împlini fiecare lucru pe care L-a stabilit Dumnezeu să fie împlinit. Dacă cineva abordează problema din direcția opusă și întreabă: „Pentru cine a fost făcută ispășirea?,” îl vom întreba: „Cine va fi mântuit în cele din urmă?” În ambele cazuri răspunsul trebuie să fie același. Dacă Cristos a murit pentru toți atunci toți vor fi mântuiți; dacă numai o parte din păcătoși sunt mântuiți aceasta se întâmplă deoarece Cristos a murit doar pentru ei.

Trebuie să vedem faptul că dezacordul de față este între mântuirea ca și posibilitate (caz în care ispășirea este doar ipotetică) și mântuirea ca și certitudine (deoarece ispășirea este o ispășire reală). Acesta este miezul diferenței dintre cele două perspective.

C.H. Spurgeon a fost acuzat mereu că predică o ispășire foarte „îngustă.” Oponenții lui spuneau că ispășirea lor, sau puntea lor către cer, era largă cât lumea întreagă, pe când a lui nu era la fel de largă. Spurgeon le-a răspuns astfel: „Recunosc că ispășirea mea sau puntea mea către cer, este mult mai îngustă decât a voastră. Însă puntea voastră ajunge doar până la mijlocul prăpastiei, pe când a mea ajunge până în partea cealaltă. În interpretarea voastră, voința păcătosului trebuie să vină cu cealaltă jumătate de punte.”

CAPITOLUL 4. ISPĂȘIREA PARTICULARĂ ESTE DOCTRINA ISTORICĂ A BISERICII

Augustin, Luther, Calvin, Knox și marile Mărturisiri de Credință nu au infirmat nici nu au confirmat doctrina ispășirii limitate. Înainte ca această întrebare a măsurii ispășirii să fie ridicată de către Sinodul din Dort, biserica nu declarase în mod direct doctrina ispășirii limitate. Însă lucrul acesta nu neagă faptul că biserica era de acord cu ceea ce a confirmat Sinodul din Dort. Din punct de vedere istoric biserica a fost în esență de acord cu doctrina ispășirii limitate, dar numai în mod implicit. Când privești la istoria întreagă a bisericii, ispășirea universală este doctrina cea nouă și neobișnuită. Nici crezurile nici marii lideri nu stabilesc ceea ce trebuie să creadă biserica, ci dovedesc ceea ce a crezut biserica de-a lungul timpului. Faptul că o doctrină este veche sau este scrisă într-un crez nu-i dă veridicitate. Crezurile istorice sunt ca niște garduri de pe marginea drumului. Însă, ele nu trebuie confundate niciodată cu drumul. Doar Biblia este drumul, însă gardurile sunt de mare ajutor în a te ține pe drum. Dacă o persoană vede o doctrină pe care nimeni altcineva de-a lungul istoriei bisericii nu a mai văzut-o, persoana aceea va trebui să vină cu sprijin biblic clar și din abundență ca să-și sprijine poziția doctrinară. Este un lucru bun să fii îngrijorat la apariția oricărui adevăr „nou” pe care toți sfinții mari ai lui Dumnezeu din ultimele două mii de ani nu l-au perceput.

CAPITOLUL 5. CE SPUNE CUVÂNTUL LUI DUMNEZEU DESPRE MOARTEA LUI CRISTOS?

Ce spune Cuvântul lui Dumnezeu despre moartea lui Hristos?  Iată trei adevăruri biblice preliminare:

PRIMUL ADEVĂR: Moartea lui Cristos a fost voluntară, de aceea El are tot dreptul să controleze pe deplin rezultatele morții Sale. Dumnezeu nu a fost obligat de absolut nimeni și nimic să-L trimită pe Cristos să moară pentru cei păcătoși.

... Îmi dau viața ... Nimeni nu Mi-o ia cu sila, ci o dau Eu de la Mine ... (Ioan 10: 17, 18)

Căci atât de mult a iubit Dumnezeu lumea, că a dat pe singurul Lui Fiu ... (Ioan 3: 16)

Omul acesta, dat în mâinile voastre, după sfatul hotărât și după știința mai dinainte a lui Dumnezeu ... (Fapte 2: 23)

Domnul a găsit cu cale să-L zdrobească prin suferință ... își va da viața ca jertfă pentru păcat. (Isaia 53: 10)

Dumnezeu a controlat în mod complet tot ceea ce s-a întâmplat la Calvar. Evenimentul acesta, la fel ca toate lucrurile făcute de Dumnezeu, a fost un eveniment plănuit și împlinit cu multă grijă. Dumnezeu nu a fost obligat în niciun fel să-și dea Fiul la moarte, nici Cristos nu a fost sub nicio constrângere să vină și să moară. Dacă actul acesta a fost un act complet voluntar din partea lui Dumnezeu, nu ar trebui să-i fie permis și n-ar trebui să ne așteptăm ca (1) Dumnezeu să împartă beneficiile morții Fiului Său după cum alege El în mod suveran și (2) ca Dumnezeu să asigure prin exercitarea puterii Sale succesul rezultatelor plănuite de El?

AL DOILEA ADEVĂR: Moartea lui Cristos a fost de asemeni substituitoare. Cuvântul substituitoare înseamnă „acționând în numele altcuiva sau reprezentând pe altcineva” sau „o acțiune executată sau o suferință purtată de cineva cu rezultate în beneficiul sau avantajul altcuiva”. Ideea de bază este aceea de reprezentare în așa fel încât unul stă efectiv în locul celuilalt și este tratat ca și cum ar fi celălalt. Textul biblic clasic este 2 Corinteni 5: 21:

Pe Cel ce n-a cunoscut niciun păcat [Fiul], El [Tatăl] L-a făcut [L-a tratat ca și cum ar fi fost păcătos] păcat [L-a tratat ca pe substituitorul sau înlocuitorul nostru] pentru noi [păcătoșii vinovați], ca noi să fim făcuți dreptatea lui Dumnezeu în El [ca noi să fim tratați ca și cum am fi drepți precum este Cristos]

Dacă la cruce Cristos a stat efectiv în locul meu și a purtat păcatul meu, atunci eu nu mai pot fi pedepsit niciodată pentru păcatul acela. Dacă Cristos stă efectiv ca și substituitor în locul unui anumite persoane atunci persoana aceea trebuie să fie adusă la mântuire și să fie mântuită veșnic. Ispășirea substituitoare sau înlocuitoare trebuie să asigure o mântuire reală pentru toți aceia pentru care a murit Cristos, altfel nu este cu adevărat substituitoare. Dacă Cristos a acționat la cruce ca un substituitor real și adevărat pentru ai Săi, atunci toți cei ai Săi vor fi mântuiți. Dacă Cristos a avut parte de plata (moartea) pe care o meritau ei datorită păcatului lor, atunci toți aceia pentru care a murit El, trebuie într-adevăr, să aibă parte de plata (dreptatea) pe care a câștigat-o El prin viața și moartea Lui în ascultare.

Fiindcă plata păcatului este moartea: dar darul fără plată al lui Dumnezeu este viața veșnică în Isus Cristos, Domnul nostru. (Romani 6: 23)

Să spui că Cristos a murit o moarte substituitoare în locul tuturor păcătoșilor dar nu toți acei păcătoși vor fi mântuiți, este o contradicție în termeni.

Sunt patru cuvinte folosite de Noul Testament în limba Greacă, care arată adevărata natură substituitoare a patimilor lui Cristos. Fiecare cuvânt contribuie cu un grad diferit de înțelegere a lucrării ispășitoare a lui Cristos. Când punem împreună aceste patru înțelegeri ale ispășirii, vedem mai clar faptul că ispășirea lui Cristos a fost pe deplin eficace în mântuirea tuturor celor pentru care a fost făcută ispășirea aceea. Cele patru cuvinte sunt: preț al răscumpărării, substituție, reconciliere și propițiere (îndepărtarea mâniei prin oferirea unui dar – n.ed.). Înțelesul biblic al acestor patru cuvinte trebuie să fie dezbrăcat de adevăratul lor înțeles, înainte ca cineva să poată crede în ispășirea universală. Să examinăm aceste patru cuvinte.

Primul cuvânt este λυτροω (lutroo) și înseamnă „să eliberezi pe cineva pe baza unei chitanțe a unui preț plătit pentru răscumpărare”.[2] Cuvântul este foarte apropiat de cuvântul grecesc λυτρον (lutron), care ca și lutroo, înseamnă „prețul pentru răscumpărarea unei vieți ... prețul pentru răscumpărarea unui sclav ... prețul unui prizonier”.[3] Aceste cuvinte descriu procesul de eliberare a unei persoane care este îngropată în datorii și are nevoie de bani pentru a fi eliberată. Banii sunt prețul de răscumpărare care eliberează persoana aceea. Banii aceia o răscumpără de sub robia datoriei pe care o are. Odată ce banii sunt plătiți, persoana îndatorată este eliberată. Aceeași idee este folosită și în cazul răscumpărării spirituale. Noi ne aflam pe piața de negoț a păcatului deoarece „ne-am vândut pe noi înșine păcatului.” Cristos și-a vărsat sângele ca și preț de răscumpărare ca să ne „elibereze”. Adevărul cheie din cuvântul răscumpărare este acela că libertatea trebuie să fie rezultatul prețului plătit, altfel nu ar exista niciun preț al răscumpărării care să fi fost plătit. Când Domnul nostru a mers la piața de negoț a păcatului și a plătit prețul răscumpărării cu sângele Său ca să cumpere libertatea pentru cei păcătoși, nu s-a întors de la piața aceea cu coșul pe jumătate gol. Nu l-a lăsat în urmă pe niciunul dintre aceia pentru care a plătit prețul răscumpărării. Cristos nu a plătit prețul și i-a cumpărat pe cei păcătoși ca apoi să-i lase pe unii dintre acești păcătoși în piața păcatului. Fiul Omului a venit „să-Și dea viața ca răscumpărare pentru mulți” (Matei 20: 28). Cei „mulți” pentru care și-a dat viața ca răscumpărare sunt cei aleși. Toți cei răscumpărați vor fi mântuiți. „... știți că nu cu lucruri pieritoare, cu argint sau cu aur, ați fost răscumpărați. . . , ci cu sângele scump al lui Cristos ...” (1 Petru 1: 18- 19). Sângele lui Cristos nu ne-a făcut doar răscumpărabili, ci ne-a răscumpărat cu adevărat.

Una dintre ideile fundamentale găsite în cuvântul răscumpărare este aceea de a „elibera o persoană prin plătirea prețului datoriei datorate de acea persoană.” Imaginea este aceea a caselor de amanet unde un lucru care a fost pierdut sau amanetat este cumpărat înapoi. În Scriptură ni se spune că păcătoșii sunt cumpărați înapoi de pe piața păcatului prin plătirea prețului răscumpărării adică al sângelui lui Cristos.

Sunt patru termeni grecești care sunt traduși de cele mai multe ori cu cuvântul a răscumpăra sau răscumpărare în Bibliile din limba engleză. Atunci când îi punem împreună, acești patru termeni ne dau o imagine clară a răscumpărării. Este bine de știut că acești termeni sunt traduși și cu alte cuvinte în limba engleză.

1. Primul termen se găsește în Romani 3: 24, „Și sunt socotiți neprihăniți, fără plată, prin harul Său, prin răscumpărarea, care este în Cristos Isus”. Termenul folosit aici este απολουτρσις (apolutrosis) și înseamnă „eliberare” sau „izbăvire.” Același cuvânt grecesc, care apare aici în caractere italice este folosit și în următoarele versete: „În El avem răscumpărarea, prin sângele Lui, iertarea păcatelor, după bogățiile harului Său”(Efeseni 1: 7). Evrei 11: 35 (versiunea TBS) traduce același cuvânt într-un mod diferit: „Femeile și-au primit înapoi pe morții lor înviați; unii, ca să dobândească o înviere mai bună, n-au vrut să primească eliberarea.” Aceste persoane ar fi putut să fie “răscumpărate” sau eliberate, dar nu au fost dornice să plătească prețul răscumpărării lor și anume să nege credința lor în Cristos. Au ales moartea și nu răscumpărarea.

Rădăcina din care provine acest termen este cuvântul λυτρον (lutron) și este folosit astfel: „Pentru că nici Fiul omului n-a venit să i se slujească, ci El să slujească și să-Și dea viața ca răscumpărare pentru mulți” (Matei 20: 28). „Noi trăgeam nădejde că El este Acela, care va răscumpăra pe Israel.” (Luca 24: 21 TBS). „Căci știți că nu cu lucruri pieritoare, cu argint sau cu aur, ați fost răscumpărați ..., ci cu sângele scump al lui Cristos, Mielul fără cusur și fără prihană.”(1 Petru 1: 18-19). Ideea este că suntem izbăviți de mânia lui Dumnezeu pentru că am fost eliberați de sub păcatele noastre și de sub pedeapsa meritată de păcatele acelea. Sângele lui Cristos este întotdeauna prețul răscumpărării care este plătit pentru a ne elibera sau răscumpăra. De aceea copilul lui Dumnezeu nu poate „veni la judecată” niciodată (vezi Ioan 5: 24).

2. Al doilea termen în limba greacă este αγοραζω (agorazo) și care înseamnă „să mergi la piață” sau „să cumperi.” Iată câteva texte biblice care folosesc acest termen. „Dă-le drumul să se ducă în cătunele și satele de primprejur, ca să-și cumpere pâine ... ” (Marcu 6: 36). „Căci ați fost cumpărați cu un preț. Proslăviți dar pe Dumnezeu în trupul și în duhul vostru, care sunt ale lui Dumnezeu” (1 Corinteni 6: 20). „Și cântau o cântare nouă, și ziceau: Vrednic ești tu să iei cartea și să-i rupi pecețile: căci ai fost junghiat, și ai răscumpărat pentru Dumnezeu, cu sângele Tău, oameni din orice seminție, de orice limbă, din orice norod și de orice neam” (Apocalipsa 5:9).

Scriitorii biblici au pus accent în mod deosebit pe aspectul acesta al cumpărării prin plătirea unui preț. În ceea ce privește Evanghelia înseamnă că Cristos a mers la piața păcatului, unde noi eram robi ai păcatului, și ne-a cumpărat libertatea cu prețul sângelui Său.

Sclavii alcătuiau mai mult de 50% din populația Romei în timpul vieții lui Pavel. Piețele cele mai mari erau cele de sclavi. Sclavii, bărbați și femei, erau dezbrăcați și examinați la fel cum erau examinați caii și vacile vândute la licitație și apoi erau cumpărați de cel care plătea prețul cel mai mare. Cititorii lui Pavel ar fi înțeles foarte clar sensul acestui termen. Ei ar fi înțeles că Domnul nostru nu a plecat de la piața de sclavi cu coșul pe jumătate gol. Ar fi înțeles că nu a lăsat în urma Lui, încătușați, pe unii dintre aceia pentru care a plătit prețul răscumpărării.

Cuvântul răscumpărare este unul din cuvintele care este înlocuit uneori cu alte cuvinte în anumite traduceri moderne sau parafrazări ale Scripturii. Good News for Modern Man elimină complet din Noul Testament cuvintele a răscumpăra și răscumpărare. Elimină deasemeni pe cât posibil și cuvântul sânge. Traducerea aceasta înlocuiește a răscumpăra cu „a elibera” și sânge cu „moartea Sa.” Atunci când Petru spune că am fost „răscumpărați ... cu sângele scump al lui Cristos,” traducerea aceasta spune că am fost „eliberați ... prin moartea lui Cristos” (conform 1 Petru 1: 18, 19).

Sunt sigur că unii își pun întrebarea: Dar John, nu ai spus că tocmai acesta este înțelesul acestor cuvinte? Este adevărat că a răscumpăra înseamnă a elibera și a vărsa sânge înseamnă a lua viața cuiva. Însă, unul dintre ingredientele importante lipsește din înțelesul fiecărui cuvânt atunci când răscumpărare devine doar „eliberare” și sânge devine doar „moartea Sa”. Dacă m-aș duce la închisoarea locală și aș pune somnifer în cafeaua gardianului, aș putea, după ce acesta adoarme, să-i fur cheile și să-i eliberez pe toți prizonierii, dar cu siguranță asta nu înseamnă că i-aș și răscumpăra. Cuvântul acesta înseamnă mai mult decât a elibera. Înseamnă a elibera pe cineva prin plata unui preț de răscumpărare care trebuie plătit. Prețul răscumpărării este sângele oferit lui Dumnezeu ca dovadă că o jertfă a fost jertfită pe altar. Nu numai moartea Sa este vitală, ci și felul morții Sale. Cristos a murit sub mânia dreaptă a lui Dumnezeu în locul păcătoșilor vinovați. A fost o moarte substituitoare oferită lui Dumnezeu ca preț necesar pentru a potoli mânia Lui cea dreaptă. Acesta este argumentul lui Pavel în Galateni 3: 13, 14. Ispășirea este mai întâi prezentată lui Dumnezeu înainte de a ne fi prezentată nouă.

Atât teologilor liberali cât și promotorilor teologiei voinței libere nu le place acest cuvânt deoarece ei nu înțeleg cu adevărat următorul lucru: caracterul esențial al lui Dumnezeu este sfințenia Lui. Teologul liberal schimbă cuvântul iar creștinul evanghelic de rând îi schimbă înțelesul. Cel din urmă vorbește despre faptul că Cristos îi răscumpără pe cei păcătoși, dar de fapt vrea să spună că Cristos a făcut posibil ca păcătoșii să se răscumpere pe ei înșiși prin credința lor. Dacă Evanghelia oferită de ei este fidelă doctrinelor în care cred, atunci ei ar trebui să spună: Cristos a făcut posibilă răscumpărarea ta dar nu a făcut-o și certă. Numai tu poți duce lucrurile la bun sfârșit cu credința ta.

3. Al treilea termen în limba greacă este un cuvânt foarte interesant. Este vorba de περιουσις (periousios) care înseamnă „a fi în posesia cuiva, sau a fi al cuiva” și descrie substantivul λαος (laos), „popor” din Tit 2: 14.[4] Înțelesul termenului este acela al deținerii unui lucru pe care posesorul îl iubește foarte mult. Termenul acesta îi diferențiază pe cei din poporul lui Dumnezeu de restul oamenilor, astfel: „Lucrarea de răscumpărare a lui Cristos a creat pentru Dumnezeu un popor care este o posesie scumpă sau o comoară specială.”[5] Termenul este tradus cu cuvântul peculiar în Bibliile în limba engleză (care poate fi tradus cu specific, propriu, distinct, diferit, exclusiv, unic în limba română – n. tr.).

Cuvintele își pierd înțelesul în societatea de astăzi. Refuz să folosesc cuvântul gay (vesel, în engleză - n.tr.) pentru a descrie un homosexual. Am consiliat mulți homosexuali în slujirea mea și nu am întâlnit unul care să fie gay sau fericit cu adevărat. Nu există o grupare de oameni care să aibă mai mare nevoie de dragoste, afecțiune și de Evanghelie din partea creștinilor decât cei din rândul homosexualilor. Se urăsc pe ei înșiși, Îl urăsc pe Dumnezeu și îi urăsc pe toți ceilalți din jur. Au o nevoie disperată de Evanghelia dragostei și harului suveran. Ei sunt orice altceva, dar nu sunt gay în adevăratul înțeles al cuvântului.

Astăzi, cuvântul peculiar din limba engleză este cel mai des folosit cu sensul de straniu sau ciudat, dar la început a însemnat cu totul altceva. Când predau înțelesul acestui cuvânt, obișnuiesc să spun unei doamne din audiență: „Să presupunem că soțul dumneavoastră ar fi declarat în public, Soția mea este cea mai peculiară femeie pe care am întâlnit-o vreodată. Cum v-ați simți”? Femeia răspunde de obicei: „I-aș da una în cap.” După care, obișnuiesc să adaug și mai multă confuzie în conversație, spunând: „Cuvântul acesta peculiar înseamnă vaci.” Acum femeia chiar este gata să-mi dea una în cap!

Cuvântul peculiar din limba engleză provine din cuvântul pecus și înseamnă vite.[6] Cuvântul este întâlnit în actele de proprietate. Un act de proprietate declară că o casă a fost cumpărată pentru „suma specifică (pecuniary) de 150,000 de dolari”. Cuvântul pecuniary (pecus) înseamnă suma reală măsurată în dolari. La început însă valoarea reală a lucrurilor era măsurată în vaci. Dacă dețineai mai multe vaci, dețineai o valoare reală mai mare. Dacă soțul care a declarat că soția lui este cea mai „peculiară” femeie din lume ar fi folosit cuvântul cu înțelesul lui biblic, el ar fi spus: „Soția mea este cea mai prețioasă posesie a mea.”

Creștinii sunt cu adevărat cea mai prețioasă posesie din întregul univers. Au fost cumpărați cu cel mai mare preț care există. Dumnezeu Însuși – În persoana Fiului Său – este prețul plătit cu care i-a cumpărat pe creștini pentru ca aceștia să fie posesia Lui. Având acum definiția aceasta, putem înțelege mai bine care este adevăratul înțeles al versetului Tit 2: 14: „El S-a dat pe Sine însuși pentru noi, ca să ne răscumpere din orice fărădelege, și să-Și curățească un popor care să fie al Lui (peculiar), plin de râvnă pentru fapte bune.”

Al patrulea termen εξαγοραζω (exagorazo) este asemenea celui de-al doilea termen dar are un ek la început. Acest termen „denotă cumpărarea a ceva pentru a-l scoate afară, îndeosebi cumpărarea unui sclav pentru a-l elibera”[7]. Cuvântul ek înseamnă înafară sau ieșire. Cuvântul este folosit în următoarele texte biblice: „Cristos ne-a răscumpărat din blestemul Legii, făcându-Se blestem pentru noi, fiindcă este scris: Blestemat e oricine este atârnat pe lemn” (Galateni 3: 13). „Ca să răscumpere pe cei ce erau sub Lege, pentru ca să căpătăm înfierea” (Galateni 4: 5).

Acest termen nu înseamnă doar cumpărat la piață, ci cumpărat și scos de pe piață. Atunci când o casă este vândută ea este scoasă pe piață. Dacă nu se vinde după o anumită perioadă de timp este scoasă de pe piață pentru o vreme; se poate să fie scoasă din nou pe piață mai târziu. Textele biblice care folosesc acest termen se referă la lucrarea eficace de răscumpărare a lui Dumnezeu, prin care păcătoșii sunt cumpărați și scoși de pe piața păcatului pentru totdeauna. Cele două texte din Galateni menționate mai sus vor să spună că credincioșii sunt scoși pentru totdeauna de sub Lege și de sub blestemul plin de dreptate al ei. Legea nu-i mai poate condamna. Ei au fost cumpărați și scoși de sub jurisdicția Legii.

La un moment dat, un tablou pictat de Van Gogh a fost scos la licitație și cel mai mare preț oferit a fost de nouă milioane de dolari. Proprietarul a refuzat să vândă tabloul deoarece plătise peste unsprezece milioane pentru el. A așteptat un an și l-a scos din nou pe piață. Câteodată picturile sunt fie cumpărate de către Muzeul Național de Artă fie dăruite muzeului. Când se întâmplă așa ceva pictura respectivă nu mai poate fi scoasă niciodată la licitație pentru a fi vândută. Ea devine „posesia exclusivă” a muzeului pentru a putea fi admirată de către întreaga populație. Credincioșii au fost cumpărați de către Dumnezeu și au fost puși în muzeul harului Său. Nu mai pot fi scoși niciodată la licitație pe piața păcatului. Biserica va revela puterea și frumusețea harului Său de-a lungul întregii veșnicii. Pavel spune că cei credincioși sunt „lucrarea Lui.” La fel cum un artist ia o pânză albă și folosește vopseluri de culori diferite pentru a crea o „capodoperă de artă”, tot la fel Dumnezeu a luat niște rebuturi nefolositoare și ruinate de păcat și a creat din ele niște capodopere de artă spirituală care vor străluci pentru veșnicie. Păcătoșii răscumpărați sunt mărturii vii care mărturisesc despre puterea dragostei și harului Lui.

Câteodată citim un verset și tot continuăm să îi descoperim semnificația. Am citit mulți ani Romani 8: 18 fără să-i descopăr scopul real. Pavel nu vorbește aici despre uimitoarea glorie care va fi revelată față de noi în veșnicie. Acest lucru este adevărat dar nu este scopul lui Pavel în acest text. Credincioșii înșiși sunt gloria lui Dumnezeu! Textul spune „gloria care va fi descoperită în noi”, nu „față de noi” (Biblia în limba română FIDELA, ed. a II-a şi Noul Testament românesc al preoților franciscani, ed. II, traduc corect expresia greacă eis hemas – în noi. n. ed.).

Așa cum atât bărbați cât și femei se perindă printr-o galerie de artă și admiră lucrările de artă ale marilor artiști, tot așa va admira întregul univers înțelepciunea și puterea harului lui Dumnezeu care strălucește în credincioșii Săi. Ce gând uimitor! Așa cum vom revela gloria Lui în veșnicie tot așa ar trebui să fim epistole vii și acum.

În Osea 3:1-3 găsim o ilustrație clasică a adevărului răscumpărării.

Domnul mi-a zis: „Du-te iarăși, și iubește o femeie iubită de un ibovnic, și preacurvă; iubește-o cum iubește Domnul pe copiii lui Israel, care se îndreaptă spre alți dumnezei și care iubesc turtele de stafide!” Mi-am cumpărat-o cu cincisprezece sicli de argint, un omer de orz și un letec de orz. Și i-am zis: „Rămâi multă vreme numai a mea, nu te deda la curvie, nu mai fi a niciunui alt bărbat, și voi fi și eu la fel cu tine!”

Gomer, soția lui Osea, i-a fost necredincioasă acestuia. Se poate ca cei doi fii ai săi să nu fi fost de fapt fiii săi, ci să fi avut un alt tată. Gomer l-a părăsit pe Osea și a practicat prostituția în văzul tuturor. A ajuns în cele din urmă o sclavă și a fost scoasă la vânzare prin licitație pentru a fi dată celui care avea să plătească cel mai mare preț pentru ea. Dumnezeu i-a spus lui Osea să o cumpere înapoi pe Gomer. Osea trebuia să o iubească „cum iubește Domnul copiii lui Israel”. Ea este o imagine a goliciunii, păcatului și necredincioşiei lui Israel (și a noastră).

Gomer nu a revenit la Osea ca și o sclavă, așa cum ar fi meritat, ci ca o soție care a fost iubită cu mult drag. Nu a revenit la el ca să fie urâtă și pedepsită, ci să fie iubită „cum iubește Domnul copiii lui Israel.” Acesta este har.

Soția unui predicator a devenit la un moment dat alcoolică. Femeia era o mare rușine pentru el. Într-o duminică dimineața, la finalul serviciului de închinare, predicatorul dădea mâna cu oamenii la ușă. Un taximetru s-a oprit în fața bisericii, o femeie beată a ieșit din el și a început să se clatine în timp ce pășea pe trotuar. Tocmai când a ajuns lângă predicator, s-a dezechilibrat și a dat să cadă, iar predicatorul s-a întins și a prins-o în brațe. Toată lumea a așteptat să vadă ce va zice și ce va face predicatorul. Acolo sub privirile tuturor predicatorul a strâns-o în brațe și a sărutat-o pe buze. Era soția lui și i-a arătat dragoste.

Aceasta este exact ceea ce a făcut Dumnezeu, de nenumărate ori, cu fiecare dintre noi. Noi am fost infideli și ne- am dăruit inima dumnezeilor falși ai lumii acesteia. De câte ori nu ar fi putut Dumnezeu să divorțeze de noi spunându-ne că s-a săturat de păcatul și răzvrătirea noastră, de dragostea noastră izvorâtă dintr-o inimă împărțită: „Am terminat-o cu voi pentru totdeauna!” Inimile noastre strigă: „Ar fi putut s-o facă de nenumărate ori, de nenumărate ori!” Însă Dumnezeu nu divorțează de ai Săi pe care i-a ales în Hristos și i-a cumpărat cu sângele Fiului Său. Ci, cu gingășie ne aduce înapoi la Sine și ne deschide izvoarele inimii, iar noi plângem și ne mărturisim păcatul și credem cu credință în nădejdea sigură a harului Său.

Traducerea Bibliei este o lucrare foarte dificilă, mai ales într-o cultură care nu are o limbă scrisă și niciun vocabular bogat. Am citit odată despre un misionar care slujea în Africa și care a încercat să traducă în limba unui trib local cuvântul răscumpărare. Niciun localnic nu înțelegea ce voia misionarul să-i învețe. A încercat să le explice conceptul pe mai multe căi dar nu i-a reușit. În cele din urmă, cel mai vârstnic membru al tribului a spus: „Vrei să spui că Isus a murit ca să ne scoată gâtul.” Misionarul l-a întrebat ce vrea să spună prin expresia pe care tocmai o folosise. Omul acela în vârstă și-a adus aminte de trecutul pe care l-au trăit în sclavie, când localnicii erau prinși și li se punea un cerc de oțel în jurul gâtului și erau legați cu lanțul de alți sclavi. În timp ce acești bieți sclavi mărșăluiau către vapor ca să fie duși în Anglia și America pentru a fi vânduți, un șef de trib se putea întâmpla să-l zărească pe unul din membrii tribului său mărșăluind în coloană cu ceilalți sclavi. Daca șeful de trib dorea, putea să trateze cu vânzătorul de sclavi și să-i dea o cantitate de fildeș în schimbul eliberării sclavului respectiv. Vânzătorul descuia lacătul inelului din jurul gâtului sclavului și-l elibera pe acesta. Îi „scotea gâtul din inelul acela al sclaviei.”

Aceasta este exact ceea ce a făcut Domnul nostru pentru ai Săi. Le-a scos gâtul din lanțul păcatului. Lanțurile care-i țineau prizonieri erau mai puternice decât oțelul și nu puteau fi rupte prin niciun efort omenesc. A fost nevoie de ispășirea prin sângele Mielului lui Dumnezeu ca lanțurile acelea să fie rupte. Biblia folosită de tribul acela încă conține afirmația aceasta: „Isus a murit ca să ne scoată gâtul” și fiecare localnic cunoaște însemnătatea ei. Sunt sigur că nimeni nu și l-ar putea imagina pe șeful tribului plătind prețul pentru eliberarea unui sclav și apoi privind cum sclavul acela continuă să rămână în lanțuri, în sclavie.

Observați contrastul dintre înțelesul biblic al cuvântului a răscumpăra și înțelesul pe care i-l dau cei care susțin ispășirea universală. Cei din urmă spun că moartea lui Cristos doar a făcut posibil ca noi să fim răscumpărați, însă credința noastră este mijlocul prin intermediul căreia lui Dumnezeu i se îngăduie să ne răscumpere cu adevărat. În cele din urmă, concluzia acestei poziții este că ne răscumpărăm pe noi înșine prin credința noastră.

Cel de-al doilea dintre cele patru cuvinte nou testamentale folosite pentru a arăta natura ispășitoare a suferinței lui Hristos este substituție. Moartea substitutivă a lui Cristos este menționată deseori ca un act înfăptuit pentru cei care sunt ai Săi (1 Corinteni 15: 3, Romani 5: 8). Cuvântul folosit în limba greacă este υπερ (huper) și arată că Cristos a murit pentru ai Săi. A suferit în locul nostru ca și înlocuitor al nostru. Ceva s-a întâmplat cu El, pentru ca același ceva să nu se nu întâmple cu noi. Aceasta este forța afirmației pentru noi. Hristos a murit pentru ai Săi. Acesta este înțelesul morții substitutive a lui Cristos.

Într-o zi, fata mea s-a întors foarte entuziasmată de la liceu și a strigat: „Am câștigat! Am câștigat! Am avut parte de un picior rupt și am primit lovituri destul de tari, dar am câștigat.” M-am uitat la ea și i-am spus: „Nu văd să ai piciorul în gips, iar tricoul nici măcar nu ți-e șifonat. Ce ai vrut să spui atunci când ai afirmat am primit lovituri destul de tari?” Atunci când a strigat „Am câștigat” ea s-a referit la faptul că echipa de fotbal a liceului a câștigat campionatul. Un jucător și-a rupt într- adevăr piciorul și cei mai mulți jucători au încasat multe lovituri. Cu toate acestea, fata mea a spus: „Am câștigat”, nu „Au câștigat!” Prin aceasta ea a vrut să spună că echipa de fotbal a reprezentat școala în acel campionat și ca urmare au reprezentat-o și pe ea. Iar atunci când au câștigat, a câștigat și ea împreună cu ei. Atunci când au pierdut, a pierdut și ea alături de ei. Echipa a jucat ca și reprezentant al școlii. Este o ilustrație a modului cum Cristos i-a reprezentat pe ai Săi. Atunci când El a înfrânt păcatul și moartea, și cei care sunt ai Săi au înfrânt păcatul și moartea, deoarece El le-a înfrânt pe ambele în locul lor. Așa cum Adam a acționat ca reprezentant al întregii rase umane – căzând în păcat și în moarte, tot așa Domnul Isus Cristos a acționat ca reprezentant al unei noi rase – a aleșilor lui Dumnezeu – ridicându-i pe ai Săi din moarte și păcat la viață și dreptate.

Un jucător de fotbal care stă pe banca de rezerve nu simte brutalitățile și acroșările care au loc pe teren. Doi jucători adverși îl pot ataca dur pe unul dintre coechipierii lui, dar el nu simte nimic. Însă dacă antrenorul decide să-l trimită și pe el pe teren, ca un „înlocuitor” al unuia dintre jucători va simți și el duritatea jocului. Această imagine îl ilustrează pe Cristos în poziția Sa de înlocuitor. El a luat locul alor Săi în bătălia cu păcatul și legea. Pe cruce a îndurat mânia lui Dumnezeu în locul lor. Atunci când El a înfrânt păcatul și moartea, și ei au înfrânt păcatul și moartea deoarece El a făcut lucrul acela pentru ei, ca și înlocuitor al lor. Atunci când El a împlinit legea și a murit sub blestemul ei, și ei au împlinit fiecare cerință a legii și au îndurat mânia întreagă a legii. Cristos a murit efectiv în locul lor. S-a luptat de unul singur cu păcatul, moartea, mormântul, Satan, și legea sfântă a lui Dumnezeu. Și le-a înfrânt toată puterea acestora ca și înlocuitorul celor care sunt ai Săi.

Al treilea cuvânt este reconciliere. Termenul folosit în limba greacă este χαταλλασσω (katallasso) și înseamnă „a schimba (în mod special banii dintr-o monedă în alta); referitor la persoane – a schimba starea de dușmănie într-una de prietenie, a reconcilia.”[8] Iudeii considerau că banii Romanilor și Grecilor erau „profanați” și ca urmare nu puteau fi dați ca zeciuială la templu. Toate monezile seculare trebuiau „reconciliate” sau schimbate în bani care erau acceptați – adică în banii templului. Domnul Isus nu s-a mâniat pe schimbătorii de bani pentru că erau la templu, ci pentru că practicau rate de schimb necinstite.

Textul următor este unul important deoarece explică ce anume îi reconciliază pe păcătoși cu Dumnezeu. „... am fost împăcați cu Dumnezeu, prin moartea Fiului Său...” (Romani 5: 10).

Întrebare: Ce anume îl face pe un copil al lui Dumnezeu să fie diferit (în așa fel încât acesta să fie reconciliat) în ochii lui Dumnezeu? Harul liber și sângele lui Cristos sau voința liberă și credința omului? Care este diferența esențială dintre Iuda și Petru? Au fost ambii răscumpărați în mod egal de moartea lui Cristos, însă Iuda nu a fost reconciliat cu Dumnezeu deoarece nu a voit să-și ceară răscumpărarea, prin credință? Oare credința lui Petru este factorul esențial care l-a reconciliat pe acesta cu Dumnezeu? Nu se poate să avem ambele situații. Răspunsul este fie reconciliere prin voința liberă, fie reconciliere prin harul liber. Pentru ca să poți adera la poziția voinței libere cuvintele biblice care vorbesc despre ispășire trebuie să fie dezbrăcate de adevăratul lor înțeles. Dacă adevăratul înțeles a acestor cuvinte este păstrat, atunci va trebui să accepți răscumpărarea limitată. Nu poate exista o răscumpărare reală și apoi o reconciliere ipotetică. Fie răscumpărarea și reconcilierea sunt eficace pentru toți aceia pentru care s-a făcut răscumpărarea, fie ambele sunt posibilități ipotetice dependente de voința liberă a omului pentru succesul lor.

Aceia care sunt mântuiți sunt într-adevăr „justificați prin credință.” Credința este absolut esențială în mântuire. Credința ca și mijlocul prin care vine mântuirea la omul păcătos, și credința ca și cauză și temelie a mântuirii, sunt două lucruri diferite. Biblia nu prezintă niciodată credința ca fiind fundamentul pe baza căruia un om este reconciliat cu Dumnezeu. Credința nu poate fi fundamentul reconcilierii. Numai moartea ispășitoare a lui Cristos face întreaga diferență. Credința este mijlocul prin care vine mântuirea, dar până și credința este un dar al lui Dumnezeu. Credința nu este contribuția păcătosului, adică singura componentă esențială, prin care omul acela este răscumpărat și reconciliat. Nu, ci credința este parte a darului mântuirii care a fost cumpărat de Cristos, și dăruit aleșilor Săi prin predicarea evangheliei și sfințirea Duhului Sfânt. Credincioșii au fost aleși ca să li se dea credință.  „... de la început Dumnezeu v-a ales pentru mântuire, în sfințirea Duhului și credința adevărului” (2 Tesaloniceni 2: 13). Vedeți deasemeni și 1 Petru 1: 2.

O examinare a textelor biblice unde este folosit termenul a reconcilia va arăta că ceea ce am descris mai sus este un aspect esențial al doctrinei biblice a ispășirii lui Cristos (Romani 5: 10, 11; 2 Corinteni 5: 18, 19; Efeseni 2: 16; Coloseni 1: 20- 22).

Al patrulea cuvânt care dezvăluie un aspect specific al ispășirii este cuvântul propițiere. Critica cea mai aspră pe care am văzut-o adusă împotriva doctrinei biblice a ispășirii a fost aceea folosită de teologii liberali împotriva acestui cuvânt propițiere. Propițiere descrie acea lucrare a preoției lui Cristos prin care El a îndepărtat furia și mânia dreaptă a lui Dumnezeu de la ai Săi, prin faptul că a satisfăcut caracterul sfânt al lui Dumnezeu jertfindu-se substitutiv pe Sine lui Dumnezeu. Lucrarea de propițiere a lui Cristos a asigurat, pe baza termenilor dreptății, acceptarea și reconcilierea alor Săi cu Dumnezeu. Cristos a împlinit lucrul acesta îndurând întreaga mânie dreaptă a lui Dumnezeu, care era îndreptată asupra păcatului alor Săi. Citiți textele Noului Testament care folosesc acest cuvânt: Romani 3: 25; Evrei 2: 17; 1 Ioan 2: 2,       4: 10.

Motivul pentru care există înțelegere între teologii liberali și cei din mișcarea evanghelică de astăzi în ceea ce privește opoziția faţă de cuvântul propițiere, este acela că teologia liberului arbitru nu ia în seamă în totalitate nici natura adevărată a omului nici natura adevărată lui Dumnezeu. Aceștia nu par să creadă că omul este depravat total și ca urmare se află pe bună dreptate sub mânia lui Dumnezeu. Niciuna din cele două grupări nu-și poate imagina că omul este atât de disperat în neajutorarea lui încât este într-adevăr „mort în greșelile și păcatele sale” (Efeseni 2: 1- 3). Odată ce atât liberalii cât și aderenții teologiei liberului arbitru spun că Dumnezeu este înainte de toate dragoste, mai degrabă decât sfânt, ei resping ideea necesității jertfei de sânge pentru îndepărtarea mâniei drepte a lui Dumnezeu. Dragostea nu trebuie să fie potolită sau împăciuită. Însăși ideea în sine este o insultă la adresa lui Dumnezeu. Și desigur că au dreptate, dacă Dumnezeu ar fi numai dragoste. Suntem de acord că dragostea nu trebuie să fie împăciuită, deoarece dragostea nu poate să se mânie. Însă Dumnezeu este mai mult decât dragoste; El este și sfânt, just, și drept. Psalmistul spune că „Dumnezeu este un judecător drept, şi Dumnezeu este mânios pe cel rău în fiecare zi.” (Psalm 7: 11, TBS). Psalmistul ne mai spune de ce este Dumnezeu mâniat pe cei nelegiuiți „Domnul încearcă pe cel drept, dar urăște pe cel rău și pe cel ce iubește violența. Peste cei răi plouă cărbuni, foc și pucioasă: un vânt dogoritor, iată paharul de care au ei parte. Căci Domnul este drept, El iubește dreptatea. Cei drepți vor vedea fața Lui” (Psalm 11: 5- 7, TBS). Un adept adevărat al teologiei liberale nu poate crede că omul este depravat total, iar unii evanghelici nu văd efectele îngrozitoare și reale ale depravării.

Până aici am demonstrat din Scriptură că moartea lui Cristos este atât voluntară cât și vicariantă (înlocuitoare - n.ed). Acum vom privi la al treilea aspect al ispășirii și vom vedea că aceasta a fost o ispășire victorioasă.

AL TREILEA ADEVĂR: Moartea lui Cristos a fost o moarte victorioasă. Fiecare om pentru care a murit Cristos, va fi mântuit. Moartea lui Cristos va asigura tot ceea ce a avut Dumnezeu de gând să asigure. Aici iese la suprafață diferența teologică crucială dintre religia voinței libere și religia harului liber. Nu există nimic ipotetic cu privire la următoarele texte (sublinierile îmi aparțin).

... El va mântui pe poporul Său de păcatele lui. (Matei 1: 21)

Păstorul cel bun își dă viața pentru oi... Eu sunt Păstorul cel bun. Eu îmi cunosc oile Mele, ... Mai am și alte oi, ... și pe acelea trebuie să le aduc. Ele vor asculta de glasul Meu... (Ioan 10: 11, 14-16).

Aceste texte biblice vorbesc de faptul că Isus Cristos împlinește ceva prin moartea Sa. În momentul în care atribui adevăratul înțeles biblic celor patru cuvinte pe care le-am studiat (preț al răscumpărării, substituție, reconciliere și propițiere) nu mai poți susține ispășirea universală fără să accepți și mântuirea universală. Fie vei fi forțat să le dai acelor cuvinte un înțeles ipotetic, și astfel vei ajunge să le negi înțelesul biblic, fie va trebui să crezi în mântuirea universală.

Ispășirea universală a teologiei liberului arbitru susține următoarele:

(1)  O răscumpărare care îi lasă pe oameni tot în starea lor de oameni care nu sunt liberi, care nu sunt răscumpărați cu adevărat. Aceștia sunt doar răscumpărabili și vor fi de fapt răscumpărați numai dacă sunt dornici să-și facă partea lor, adică să contribuie cu credința.

(2)  O reconciliere care îi lasă pe oameni tot separați de Dumnezeu și pierduți. Reconcilierea este potențial posibilă pentru toți păcătoșii dar nu este absolut sigură pentru niciun păcătos anume dacă păcătosul nu-și face partea, dacă nu este dornic să creadă.

(3)  O propițiere care îi lasă pe oameni tot sub mânia lui Dumnezeu. Jertfa propițiatoare a lui Cristos îl face pe Dumnezeu să fie doar dornic de a fi propițiat, dar nu Îl propițiază până în momentul în care păcătosul nu pune la dispoziție credința necesară.

(4)  O moarte substitutivă care îl face tot pe omul păcătos să ajute la plata datoriei pentru păcat. Cristos nu a purtat de fapt păcatele poporului Său pe cruce ca și înlocuitor al lor, ci este dornic să le poarte dacă...

Moartea lui Cristos nu este victorioasă în niciuna din aceste precepte menționate mai sus, până ce păcătosul nu își face partea lui. În fiecare din aceste cazuri, perspectiva ispășirii universale este forțată pentru a putea avea două înțelesuri diferite pentru același cuvânt. Cei patru termeni își primesc adevăratul înțeles biblic numai atunci când toți cei patru termeni fac referință la un credincios. Cu toate acestea, atunci când un universalist, în predica lui, atribuie ‘lumii’ aceiași patru termeni, termenii trebuie dezbrăcați de înțelesul lor biblic. Deoarece, în situația aceasta, aceleași patru cuvinte devin niște simple posibilități ipotetice. Natura suferințelor lui Cristos procură doar jumătate din ceea ce este necesar pentru a aduce ispășire pentru păcat, iar credința păcătosului procură cealaltă jumătate.

Sunt bucuros că nădejdea mea de a ajunge în cer nu se bazează pe un asemenea sistem.

CAPITOLUL 6. CÂTEVA IMPLICAȚII CLARE

Nu am fost întotdeauna convins că ispășirea limitată este o doctrină biblică. Am văzut celelalte patru puncte ale Calvinismului cu cel puțin cinci ani înainte ca Dumnezeu să mă învețe adevărul cu privire la natura ispășirii. Îmi aduc aminte că am luat broșura lui Arthur Pink intitulată A Fost Rezolvată la Cruce Problema Păcatului?, am rupt-o în două, am aruncat-o la coșul de gunoi și am spus, „Nu voi crede niciodată așa ceva!” Astăzi, nu numai că cred în ispășirea limitată, ci și afirm alături de J.I. Packer că adevărul acesta este epicentrul adevăratei credințe evanghelice.

Unii au încercat să mă convingă că nu puteam să fi fost mântuit atunci când am rupt în două broșura lui Pink. Un om m-a îndemnat vehement să mă pocăiesc de așa zisa mea convertire și să admit că am devenit un copil adevărat al lui Dumnezeu abia atunci când am devenit un Calvinist care crede în toate cele cinci puncte ale Calvinismului. Cu ani în urmă am publicat o broșură intitulată „Regenerare Decizională,” în care încercam să arătam că Arminienii susțin de fapt că decizia unui păcătos are puterea de a-i regenera inima acestuia și de a-l face un copil al lui Dumnezeu. Însă „Regenerare Doctrinară” ar fi un titlu potrivit pentru Calvinismul care insistă că numai Calviniștii care cred în toate cele cinci puncte teologice sunt mântuiți cu adevărat. În realitate, acești Calviniști atribuie teologiei corecte aceeași putere pe care Arminienii o atribuie deciziei omului. Noi insistăm asupra faptului că nici voința păcătosului nici teologia corectă nu pot să-i dea viață unui om mort în păcat.

Petru era un om mântuit când a spus: „Să Te ferească Dumnezeu, Doamne! Să nu Ți se întâmple așa ceva!” Domnul Isus l-a mustrat și i-a spus: „Înapoia Mea Satano.” Iată observația foarte corectă pe care a făcut-o J.C. Ryle: „Dacă Dumnezeu ți-a sfințit inima nu înseamnă că ți-a sfințit în totalitate creierul și te-a învățat într-o clipă tot adevărul.” Un copil al lui Dumnezeu poate să fie împărțit teologic și emoțional și cu toate acestea el este în Cristos. Este mai bine să fii un sfânt confuz și emoțional care merge pe drumul către cer, decât să fii un om foarte bine așezat teologic dar care este neregenerat și merge pe drumul către iad. Faptul că cineva susține cu tărie adevărul harului suveran nu este o dovadă absolută că persoana aceea Îl cunoaște pe Dumnezeul suveran și merge pe calea credinței mântuitoare.

Însă importanța înțelegerii doctrinelor harului nu trebuie fie minimalizată. Înțelegerea teologică pe care o are un om nu-i va mântui sufletul acestuia, dar îi va modela înțelegerea și predicarea Evangheliei. Creștinii sinceri, care sunt sinceri înaintea lui Dumnezeu în inimile lor, pot face afirmații nechibzuite care decurg dintr-o teologie greșită. Aceasta a fost problema mea pe parcursul celor cinci ani de zile cât m-am luptat cu Ispășirea Limitată.

Pasajul următor este o parte a unei predici predicată și tipărită acum patruzeci de ani în urmă de Noel Smith, cu ocazia Crăciunului. Smith a slujit ca profesor al unui Seminar Baptist din partea central-vestică a Americii și a avut reputația unui om evlavios și a unui învățător bun. A respins Calvinismul și a îmbrățișat ispășirea universală. Citatul acesta din predică este un exemplu al modului cum din teologia unui om rezultă afirmații care sunt îngrijorătoare prin implicațiile lor.

Cunoscându-L pe Dumnezeu așa cum Îl cunosc din revelația pe care mi-a dat-o în Cuvântul Său, unde mi se spune că El dorește ca niciunul să nu piară, ci toți să vină la pocăință, știu că aceasta înseamnă că Dumnezeul Trinitar a făcut, face, și va face întotdeauna, tot ceea ce poate face Dumnezeul Trinitar ca să mântuiască pe orice bărbat, orice femeie, și orice copil de pe pământul acesta.

Dacă afirmația aceasta nu înseamnă lucrul acesta, atunci vă rog să îmi spuneți voi ce înseamnă?

Ce este iadul? Este negația infinită. Este haosul infinit. Și este mai mult decât atât. Vă spun, și v-o spun cu o reverență profundă, iadul este un monument înspăimântător care arată falimentul lui Dumnezeu de a salva mulțimile de oameni care se găsesc acolo. O spun cu reverență, o spun cu fiecare fibră încordată a trupului meu; păcătoșii merg în iad datorită faptului că Dumnezeu nu-i poate mântui. Dumnezeu a făcut tot ce putea face, și a falimentat.[9]

Afirmația lui Noel Smith este șocantă. Puțini predicatori, indiferent de cât de Arminieni sunt în teologia lor, vor spune public că ei cred că „iadul este un monument înspăimântător care arată falimentul lui Dumnezeu.” Dar, dacă modul cum înțelege Noel Smith versetul 2 Petru 3: 9 este corect, nu poate fi trasă nicio altă concluzie posibilă. Smith este onest și perfect consecvent cu perspectiva sa, aceea a ispășirii universale.

Dacă efortul atât de mare pe care L-a făcut Dumnezeu nu poate să ducă la bun sfârșit intenția pe care a avut-o El, atunci ce alt cuvânt în afară de faliment poate fi folosit pentru a descrie această situație? Ce este greșit în a declara că „Dumnezeul Atotputernic a falimentat” în a duce la bun sfârșit ceea ce inima Lui și-a dorit cel mai mult? Dacă, așa cum concluzionează Smith, „păcătoșii merg în iad datorită faptului că Dumnezeu nu-i poate mântui,” atunci Dumnezeu a falimentat cu adevărat! Dacă „Dumnezeu a făcut tot ce putea face” și cu toate acestea nu a fost în stare să împlinească dorința inimii Sale, atunci pe ce bază să fie acuzat Noel Smith că a concluzionat, așa cum a și făcut-o în mod logic, că (Dumnezeu) „a falimentat?” Dacă premisa este corectă atunci și concluzia trebuie să fie adevărată. Singura diferență reală dintre Noel Smith și cei mai mulți predicatori evanghelici de astăzi este aceea că Smith a fost onest și consecvent cu teologia sa. A urmărit în mod rațional poziția personală până la concluzia logică a acesteia.

Dacă atât ispășirea universală cât și interpretarea pe care o dă Smith versetului 2 Petru 3:9 sunt corecte, aderenții sistemului teologic al liberului arbitru ar trebui să se bucure de faptul că Smith a articulat foarte clar și logic poziția lor. Dacă (1) Cristos a suferit mânia lui Dumnezeu pentru „fiecare bărbat, femeie și copil de pe pământ” și (2) dorința inimii lui Dumnezeu a fost să „mântuiască fiecare bărbat, femeie, și copil de pe pământ,” și (3) „Dumnezeu a făcut, face, și va face întotdeauna, tot ceea ce poate face ca să mântuiască fiecare bărbat, femeie, și copil de pe pământ,” atunci concluzia lui Smith este corectă. Într-adevăr, în acest sistem Dumnezeu a falimentat.

C.H. Spurgeon a văzut clar același adevăr logic pe care l-a văzut și Noel Smith. Spurgeon a făcut aceeași afirmație pe care a făcut-o Smith, însă s-a opus poziției lui Smith. Iată un citat clasic din prințul predicatorilor:

Încă o dată, dacă intenția lui Cristos a fost aceea de a-i mântui pe toți oamenii, cât de deplorabilă a fost dezamăgirea Lui, deoarece avem mărturia dată chiar de El că există un iaz care arde cu foc și pucioasă și în groapa aceea a chinului au fost aruncați chiar unii dintre aceia care, conform teoriei răscumpărării universale [susținută și de Noel Smith], au fost cumpărați cu sângele Lui.[10]

Diferența dintre Smith și Spurgeon este aceea că se găsesc de o parte și de cealaltă a lui „dacă.” Spurgeon deplânge tocmai doctrina pe care Smith o susține ca pe un mare adevăr al Evangheliei. Ambii au fost predicatori Baptiști, și au proclamat ceea ce au crezut că este Evanghelia. Secolul care îi desparte pe cei doi a cunoscut o schimbare uimitoare în ceea ce privește acea Evanghelie. Este uluitor faptul că Spurgeon denunța public tocmai doctrina pe care cei de astăzi o predică ca pe temelia întregului lor sistem teologic. Nici Spurgeon nici autorul de față nu pot fi acuzați pe drept că au spus vorbe în vânt. Zelosul și onestul Noel Smith a făcut foarte clar lucrul acesta.

Se poate ca poziția aceasta să fie stânjenitoare, și de aceea oamenii pot să-i nege implicațiile, însă singurele alternative la Ispășirea Limitată sunt fie (1) mântuirea universală, care este cel puțin consecventă cu credința că Dumnezeu este atotputernic, fie (2) falimentul lui Dumnezeu, așa cum arată concluzia legitimă a lui Noel Smith. Fie (1) toți oamenii vor fi mântuiți, (2) Dumnezeu a falimentat mizerabil, fie (3) ispășirea limitată este adevărată.

Doctrina ispășirii particulare bazată pe dragostea suverană, electivă a lui Dumnezeu pare nedreaptă și chiar crudă pentru cei care sunt ferm convinși de validitatea ispășirii universale și a voinței libere. Doctrina ispășirii universale pare să mărească și să lărgească dragostea lui Dumnezeu. Însă tocmai opusul este adevărat, iar Noel Smith a demonstrat acest lucru mai bine decât ar fi putut-o face orice Calvinist, prin faptul că a fost consecvent, onest, și suficient de curajos să afirme concluzia atotprezentă și legitimă a ispășirii universale, despre care alții nu vorbesc.

Rezultatul ispășirii universale se manifestă prin înălțarea omului și a voinței lui libere ca și factor determinant în planul de mântuire a lui Dumnezeu. Preamărirea aceasta a voinței libere și a dragostei universale poate părea la început că-L onorează pe Dumnezeu, dar în cele din urmă va putea fi văzută așa cum este de fapt – prima lovitură îndreptată înspre detronarea lui Dumnezeu și coruperea adevăratului izvor al harului din care Evanghelia curge din abundență înspre omul păcătos. Este o victorie lipsită de substanță care demonstrează că Dumnezeu este numai dragoste reducându-L pe Dumnezeu la nivelul impotenței în fața voinței atotputernice a omului. Nu este nicio victorie în a declara că actul cel mai măreț pe care l-a înfăptuit Dumnezeu în istorie, crucea lui Cristos, a fost un faliment colosal deoarece voința liberă „atotputernică” a omului a refuzat să-i acorde o șansă lui Dumnezeu.

Se poate ca acei oameni credincioși care cunosc Scriptura să se întrebe: Ce l-a determinat pe Noel Smith să facă asemenea afirmații?

Răspunsul la această întrebare se găsește tocmai în afirmațiile pe care le-a făcut acesta. Smith era pătruns de o dorință arzătoare de a înălța dragostea și harul lui Dumnezeu. Titlul predicii sale era „Omul din Mijloc” și preamărea întruparea Domnului nostru Isus Cristos. Smith înălța dragostea uimitoare a lui Dumnezeu care L-a dat pe Singurul Său Fiu să moară pe cruce. Scopul lui Smith era să înalțe atât de mult dragostea aceasta care ne-a arătat-o Dumnezeu încât ascultătorii lui să fie copleșiți de gloria nașterii, morții, îngropării, învierii și înălțării Domnului Isus Cristos. Noel Smith îl zugrăvea pe Cristos ca fiind „Omul din Mijloc,” singurul care putea sta între un Dumnezeu sfânt și oamenii păcătoși pentru a face lucrarea de reconciliere.

Niciun predicator nu a abordat un subiect mai glorios decât subiectul acesta, și nu ar putea fi pătruns de un motiv mai înalt decât motivul acesta. Cred că Noel Smith l-a iubit pe Dumnezeu și a vrut să înalțe harul Lui măreț. Din păcate, Noel Smith a crezut eroarea ispășirii universale. Este tragic dar adevărat că motivele corecte nu sunt suficiente nici pentru a corecta o teologie greșită, nici rezultatele regretabile ale acesteia. Smith a încercat în mod sincer să preamărească dragostea și harul lui Dumnezeu. A încercat să facă lucrul acesta în perfectă armonie cu doctrina sa Arminiană a ispășirii universale. Și-a atins scopul această încercare sinceră de a glorifica harul lui Dumnezeu? Sau omul acesta consecvent și onest a ajuns aproape de blasfemie? Îl voi lăsa pe cititor să tragă concluzia.

CAPITOLUL 7. ISPĂȘIREA DIN PERSPECTIVA LUI CRISTOS

Cea mai clară și completă descriere a morții lui Cristos din Biblie se află în Isaia 53. Este uimitor faptul că această descriere proeminentă a suferințelor Domnului nostru este prezisă în scrierile Vechiului Testament. Cum s-a simțit Cristos atunci când a experimentat lucrurile menționate în acest capitol?

„Dar El, suferințele noastre le-a purtat, și durerile noastre le-a luat asupra Lui, și noi am crezut că este pedepsit, lovit de Dumnezeu, și smerit. Dar El era străpuns pentru păcatele noastre, zdrobit pentru fărădelegile noastre. Pedeapsa, care ne dă pacea, a căzut peste El, și prin rănile Lui suntem vindecați” (Isaia 53: 4-5, TBS). Dacă Cristos a fost într- adevăr „pedepsit, lovit și smerit” de Dumnezeu în locul nostru și dacă a fost „străpuns, zdrobit, pedepsit” deoarece păcatele noastre au fost puse asupra Lui, atunci nu rezultă că noi trebuie ca în cele din urmă „să fim vindecați”? Oare justiția nu cere lucrul acesta?

Este oare posibil ca Isus Cristos să fi experimentat cu adevărat lucrurile descrise în Isaia 53:4, ca și un înlocuitor vicar, ca apoi să facă ca lucrurile descrise în versetul 5 să fie doar o posibilitate? Aceasta este de fapt ceea ce susține ispășirea ipotetică.

„Noi rătăceam cu toții ca niște oi, fiecare își vedea de drumul lui; dar Domnul a făcut să cadă asupra Lui nelegiuirea noastră a tuturor” (Isaia 53: 6). Oare cele două cuvinte „toții” și „tuturor” din versetul 6 îi includ pe toți oamenii fără excepție sau se referă la faptul că Tatăl a făcut să cadă asupra Păstorului „nelegiuirea fiecărei oi care s-a rătăcit”? Cine sunt acei „noi” sau „nouă” din acest verset? Dacă primul cuvânt „toții” te include și pe tine, atunci și cel de-al doilea cuvânt „tuturor” trebuie să te includă. Cu toate acestea, dacă nu ești un biet păcătos pierdut care și-a văzut de drumul lui și are nevoie să fie mântuit, atunci nu ești inclus în niciunul dintre cele două cuvinte „toții” sau „tuturor.” În cazul acesta, nu ești obiectul morții menite să-i salveze doar pe bieții păcătoși.

„...Lovit de moarte pentru păcatele poporului meu” (Isaia 53: 8). Cine este „poporul meu” la care se referă acest verset, dacă ispășirea este pentru toți oamenii, fără excepție? Îi include termenul „poporul meu” pe Egipteni și Canaaniți? Versetul acesta cere ca suferințele lui Cristos să fie aplicate în mod particular.

„Domnul a găsit cu cale să-L zdrobească prin suferință. Dar, după ce Își va da viața ca jertfă pentru păcat, va vedea o sămânță de urmași, va trăi multe zile și lucrarea Domnului va propăși în mâinile Lui” (Isaia 53: 10). Versetul acesta conține una dintre cele mai uimitoare afirmații întâlnite în Cuvântul lui Dumnezeu. „Domnul a găsit cu cale” să- L omoare pe singurul Său Fiu pentru cei păcătoși. Tatăl este Cel care L-a dat pe Fiul Lui ca „jertfă pentru păcat.”

Fiul i-a fost pe plac Tatălui în momentul în care a strigat: „Dumnezeul Meu, Dumnezeul Meu, de ce m-ai părăsit”? Pavel scrie în Filipeni 2: 5-9 că vârful cel mai înalt al ascultării Fiului de voia Tatălui Său a fost momentul în care Isus, de bună voie și-a predat viața morții, sub sabia dreptății. „S-a făcut ascultător până la moarte, și încă moarte de cruce.”

Domnul nostru știa că Tatăl își va întoarce fața de la El în momentul în care a fost „făcut păcat pentru noi.” Dumnezeu a trebuit să-și întoarcă fața de la Cristos în momentul în care Cristos a luat asupra Lui păcatul și vina poporului Său. Tatăl și-a întors fața de la Cristos deoarece sfințenia nu putea să privească la păcat. Dumnezeu i-a întors spatele Fiului Său pentru ca să se întoarcă cu fața înspre noi în dreptate și dragoste sfântă.

Substituitorul nostru cel binecuvântat știa și că Tatăl Îl va învia dintre cei morți! Acesta a fost vârful cel mai înalt al încrederii Sale în jurământul Tatălui Său (conform Fapte 2: 22- 36). Ascultarea și credința Fiului i-au fost pe deplin plăcute Tatălui, în momentul în care Fiul și-a încredințat pe deplin sufletul în mâinile scopurilor veșnice ale Tatălui Său.

Același verset Isaia 53: 10 conține și una dintre dovezile cele mai clare ale ispășirii particulare. Chiar în momentul în care Cristos a fost făcut să fie păcat și a fost tratat ca și cum ar fi fost vinovat, El era conștient de ceea ce va urma ca rezultat al suferințelor Sale. Versetul spune că atunci „când” sau exact în momentul în care va fi dat ca și jertfă pentru păcat, Isus va vedea chiar în momentul acela sămânța urmașilor Săi. Biserica este sămânța Lui. Când Cristos se afla pe cruce, El le-a văzut în mod individual pe fiecare oaie din turma Lui. Nu a văzut o masă nedefinită de oameni cu speranța că unii dintre ei Îl vor lăsa să-i mântuiască. Ci El și-a văzut sămânța adusă în glorie! El i-a văzut pe „fiii mulți,” a văzut „oile” pe care i le-a dat Tatăl, a văzut cum acestea sunt mântuite. I-a văzut pe cei aleși primind beneficiile lucrării Sale de ispășire. Domnul nostru știa că lucrarea Lui nu va fi în zadar.

Aceasta este înțelesul a ceea ce spune cartea Evrei : „care, pentru bucuria care-i era pusă înainte, a suferit crucea, a disprețuit rușinea...” (Evrei 12: 2). Bucuria aceea nu era alta decât bucuria să-și vadă oile aduse în siguranță în staulul Său și eliberate pentru totdeauna de păcat și vină. Lucrul acesta ar trebui să ne facă să strigăm de bucurie!

Care sunt răspunsurile biblice la următoarele întrebări?

(1) Cine sunt aceia care sunt sămânța lui Cristos și când îi vede Cristos pe aceștia? Are cineva îndrăzneala să spună că Isus a văzut lumea întreagă cu potențialul de a fi mântuită, dacă ar putea să fie cumva convinsă să creadă? Nu, Biblia nu lasă loc pentru o asemenea interpretare. Textul acesta spune că Isus Cristos i-a văzut în mod individual și specific pe aceia pe care îi reprezenta în mod conștient pe cruce și cărora avea să le dea credință.

(2) Știa Cristos cu siguranță că un anume om va fi mântuit, deoarece El îl cumpăra printr-o ispășire reală, chiar în momentul acela pe păcătosul acela? A văzut Cristos persoane individuale și a știut că le răscumpără cu certitudine, sau și-a văzut moartea ca fiind o posibilitate universală pentru o masă nedefinită de oameni? Era El sigur de faptul că eu voi fi cu El în glorie ca și rezultat specific a morții Sale propițiatoare, sau și-a văzut moartea ca fiind o plată dată în avans pentru răscumpărarea mea, și a sperat că alegerea „voinței mele libere” va oferi restul de plată care a încheiat tranzacția? Îl las, din nou, pe cititor să răspundă la întrebări.

„Va vedea rodul muncii sufletului Lui și se va înviora. Prin cunoștința Lui, Robul Meu cel drept va justifica pe mulți, și va lua asupra Lui povara nelegiuirilor lor” (Isaia 53: 11, TBS). Afirmația aceasta ridică următoarele două întrebări la care trebuie să răspundem cu cuvintele din acest verset:

(1) Poate Cristos să fie înviorat dacă truda Lui se sfârșește în zadar? Am vizitat spitale unde am văzut mame ale căror trudă însoțită de durerile nașterii s-a sfârșit prin nașterea unui copil mort. Vă asigur că nu era nicio urmă de înviorare și bucurie în sălile acelea de spital, ci o întristare profundă și un simțământ imens al pierderii. Dacă Mântuitorul nostru privește în iad și îi vede acolo pe aceia pentru care a trudit până la moarte, cum poate El să fie înviorat? Nu, nu, (ci) fiecare om pentru care a trudit El pe cruce va fi mântuit, așa cum spune și imnul acesta:

Până ce toată Biserică răscumpărată a lui Dumnezeu,

Va fi mântuită ca să nu mai păcătuiască niciodată.

(2)  Cine sunt cei „mulți” care au certitudinea că vor fi justificați doar pentru că Cristos ia asupra Lui povara păcatelor lor? Este imposibil să separăm certitudinea celor „mulți” de motivul menționat care stă la baza acestei certitudini. Cei „mulți,” toți aceștia și numai aceștia, vor fi cu certitudine justificați deoarece Cristos a luat asupra trupului Său povara păcatelor lor. Aceasta este ispășirea particulară. Este o ispășire reală, nu doar o ispășire ipotetică! Versetele acestea nu spun că „Isus Cristos a luat asupra Lui povara nelegiuirilor tuturor oamenilor dar va fi în stare să-i justifice doar pe aceia care Îl vor lăsa să o facă.”

Urmăriți logica din Romani 8: 33 (TBS): „Cine va aduce acuzație împotriva aleșilor lui Dumnezeu?” Nu Tatăl, căci „Dumnezeu [Tatăl] este Acela, care-i socotește neprihăniți!” Nici Fiul, căci nu-i va condamna pe aceia pentru care a murit, și deoarece a murit pentru ei, El mijlocește pentru ei (conform Ioan 17: 9). Nu este clar?

„De aceea Îi voi da parte cu cel mare și va împărți prada cu cel puternic, pentru că S-a dat pe Sine însuși la moarte și a fost pus în numărul celor fărădelege, pentru că a purtat păcatele multora și a mijlocit pentru cei vinovați” (Isaia 53: 12, TBS). Urmăriți cu atenție logica și adevărul acestui text și va fi imposibil să introduceți ispășirea universală, fie în versetul acesta, fie în oricare alt verset al capitolului 53 din Isaia. Cristos primește o răsplată specifică pentru lucrarea Sa, iar răsplata aceasta nu depinde de voința schimbătoare și capricioasă a omului păcătos. Domnul nostru s- a identificat în moartea Sa cu persoane specifice (cei „mulți”). El mijlocește pentru toți aceia pe care I i-a dat Tatăl (conform Ioan 17: 9). Pentru aceștia „S-a dat pe Sine însuși la moarte.” Toți aceia pentru care se roagă El vor fi mântuiți și toți aceia care sunt mântuiți sunt aceia pentru care El a murit.

Există persoane care se plâng de faptul că alegerea și ispășirea particulară sunt înguste și nedrepte. Noi întrebăm: Nedrepte față de cine? Îi datorează Dumnezeu ceva vreunuia dintre oameni, altceva înafară de condamnare? Cum poate Dumnezeu să fie nedrept față de păcătoși care nu merită nimic altceva decât mânie? Cu toate acestea, El le dă har unora care nu-l merită, dar Duhul a închis deja gurile celor care ar spune că lucrul este nedrept, după cum demonstrează și textele următoare:

Când au venit cei dintâi, socoteau că vor primi mai mult; dar au primit și ei tot câte un leu de fiecare. După ce au primit banii, cârteau împotriva gospodarului, și ziceau: „Aceștia de pe urmă n-au lucrat decât un ceas, și la plată i-ai făcut deopotrivă cu noi, cari am suferit greul și zăduful zilei”. Drept răspuns, el a zis unuia dintre ei: „Prietene, ție nu-ți fac nicio nedreptate; nu te-ai tocmit cu mine cu un leu? Ia-ți ce ți se cuvine, și pleacă. Eu vreau să plătesc și acestuia din urmă ca și ție. Nu pot să fac ce vreau cu ce-i al meu? Ori este ochiul tău rău, fiindcă eu sunt bun?” Tot așa, cei din urmă vor fi cei dintâi, și cei dintâi vor fi cei din urmă; pentru că mulți sunt chemați, dar puțini sunt aleși. (Matei 20: 10-16)

După cum este scris: „Pe Iacov l-am iubit, iar pe Esau l-am urât.” Deci ce vom zice? Nu cumva este nedreptate în Dumnezeu? Nicidecum! Căci El a zis lui Moise: „Voi avea milă de oricine-Mi va plăcea să am milă; și Mă voi îndura de oricine-Mi va plăcea să Mă îndur.” Așadar, nu atârnă nici de cine vrea, nici de cine aleargă, ci de Dumnezeu care are milă. Fiindcă Scriptura zice lui Faraon: „Te-am ridicat înadins, ca să-Mi arăt în tine puterea Mea, și pentru ca Numele Meu să fie vestit în tot pământul.” Astfel, El are milă de cine vrea și împietrește pe cine vrea. Dar îmi vei zice: „Atunci de ce mai bagă vină? Căci cine poate sta împotriva voii Lui?” Dar, mai de grabă, cine ești tu, omule, ca să răspunzi împotriva lui Dumnezeu? Nu cumva vasul de lut va zice celui ce l-a făcut: „Pentru ce m-ai făcut așa?” Nu este olarul stăpân pe lutul lui, ca din aceeași frământătură de lut să facă un vas pentru o întrebuințare de cinste, și un alt vas pentru o întrebuințare de ocară? (Romani 9: 13- 21)

Întrebările mele către cei care obiectează față de harul suveran și ispășirea limitată, sunt acestea: Este Dumnezeu drept și corect față de singurul Său Fiu? Își va împlini Tatăl fiecare cuvânt și promisiune din Isaia 53 față de cel care a îndurat durerile morții, sau sunt toate acele lucruri promise lui Cristos doar posibilități ipotetice, dependente de voința liberă schimbătoare a păcătoșilor? Îl va condamna Dumnezeu pe cel păcătos după ce l-a pedepsit pe Cristos în locul păcătosului aceluia? Cum te-ai fi simțit dacă ai fi fost tu Mântuitorul de pe cruce și ai fi știut că ești pedepsit (1) pentru mulți păcătoși care erau deja în iad chiar în momentul acela, și (2) pentru mulți alții care erau siguri că vor merge în iad? Este Dumnezeu drept și corect numai față de păcătoși dar nu și față de Fiul Său?

S-ar putea ca unii să obiecteze spunând că versetele acestea sunt în Scripturile Vechiului Testament și să întrebe unde anume menționează Scripturile Noului Testament că Isus Cristos a murit în mod specific pentru unii dintre oameni făcând astfel ca mântuirea lor să fie certă. Câteva astfel de referințe biblice sunt Ioan 10: 11, Efeseni 5: 25 și Evrei 9: 28.

Studiul din Romani 5:12-19 (vezi Anexa 2) abordează această obiecție. Dacă nu dispuneți de Comentariul Epistolei Romani scris de Haldane, nu ezitați să-l cumpărați. Modul cum explică el aceste versete este de zece ori mai prețios decât prețul cărții.[11] Romani 5: 12- 19 ne învață că tuturor oamenilor reprezentați de Adam trebuie să le fie imputată neascultarea lui Adam, și în mod similar tuturor oamenilor reprezentați de Cristos trebuie să le fie imputată consecința ascultării lui Cristos. Așa cum „toți” cei reprezentați de Adam sunt făcuți păcătoși, tot așa „toți” cei reprezentați de Cristos sunt făcuți drepți.

CAPITOLUL 8. PROBLEME DE DEPĂȘIT

Obiecția principală care este adusă învățăturii biblice clare a Ispășirii Limitate vine din partea celor care pun logica înaintea Scripturii. Aceștia raționalizează astfel: Premisa A – Cristos a murit pentru păcătoși (Romani 5: 8). Premisa B – Toți oamenii sunt păcătoși (Romani 3: 23). Concluzie logică: Ca urmare Cristos a murit pentru toți oamenii. Ambele premise A și B, sunt adevărate în ele însele, însă concluzia este falsă deoarece (1) contrazice învățătura clară a altor Scripturi care vorbesc despre faptul că Isus Cristos a murit doar pentru cei aleși și (2) premisele, cu toate că sunt adevărate în ele însele atunci când sunt de unele singure, nu sunt adevărate în formatul prezentat mai sus. Faptul că Isus Cristos a murit pentru păcătoși și nu a murit pentru oameni buni, și faptul că toți oamenii sunt păcătoși deoarece nu există niciun om bun, nu au nimic de a face cu numărul de oameni pentru care a murit sau nu a murit Cristos. Formula aceasta amestecă merele cu portocalele. Este ca și cum ai zice: Toți oamenii au două picioare; și pasărea aceea are două picioare; ca urmare, pasărea aceea este un om.

Luca 19: 10: „Pentru că Fiul omului a venit să caute și să mântuiască ce era pierdut” contrazice concluzia aceasta. Cu o abordare ca cea de mai sus, versetul acesta spune că Isus Cristos trebuie să-i mântuiască pe toți pe care-i caută, fără excepție. Însă Cristos nu îi caută efectiv pe toți și ajunge să îi mântuiască doar pe unii. Nu, nu, ci El îi mântuiește pe toți aceia pe care îi caută.

Matei 9: 10-13 arată că (1) Cristos nu a venit să-i mântuiască pe toți oamenii; (2) Nu îi cheamă pe toți oamenii; (3) nu toți oamenii recunosc că sunt păcătoși, ci unii se consideră drepți (din punctul lor de vedere) și ca urmare nu au nevoie de cineva care să facă ispășire pentru ei.

Priviți la ceea ce spune textul:

Pe când ședea Isus la masă, în casă, iată că au venit o mulțime de vameși și păcătoși, și au șezut la masă cu El și cu ucenicii Lui. Fariseii au văzut lucrul acesta și au zis ucenicilor Lui: „Pentru ce mănâncă Învățătorul vostru cu vameșii și cu păcătoșii?” Isus i-a auzit și le-a zis: „Nu cei sănătoși au trebuință de doctor, ci cei bolnavi. Duceți-vă de învățați ce înseamnă: Milă voiesc, iar nu jertfă! Căci n-am venit să chem la pocăință pe cei neprihăniți, ci pe cei păcătoși.”

Versetul Ioan 17: 9 contrazice în mod sigur logica care încearcă să pună bazele ispășirii limitate „Pentru ei Mă rog. Nu Mă rog pentru lume, ci pentru aceia, pe cari Mi i-ai dat Tu; pentru că sunt ai Tăi.” De ce ar muri Isus pentru niște oameni pentru care apoi să nu se mai roage? Lucrarea Lui de mijlocire trebuie să coexiste cu lucrarea Lui de ispășire de pe cruce. Atunci când Aaron a intrat în locul preasfânt în Ziua Ispășirii a dus cu el, pe pieptarul său, numele celor douăsprezece seminții ale lui Israel. Filistenii, Canaaniții și Iebusiții nu au fost incluși în rândul celor pentru care s-a vărsat sângele sau în rândul celor pentru care a mijlocit Aaron în locul preasfânt. Aaron, ca și Domnul nostru (Ioan 17: 9), s-a rugat numai pentru aceia pentru care a oferit jertfa.

CAPITOLUL 9. CÂTEVA PROBLEME  PE CARE TREBUIE SĂ LE REZOLVE RĂSCUMPĂRAREA UNIVERSALĂ

Iată câteva texte clare din Scriptură care pot fi înțelese numai în termeni „particulari.” Nu am văzut încă nici o explicație satisfăcătoare dată acestor texte de către universaliștii Arminieni.

(1)  Ioan 10: 11, 15. Cristos a murit pentru oile Sale, nu pentru oile Sale și pentru capre. Comparați cu Ioan 17: 9.

(2)  Efeseni 5: 25. Cristos S-a dat pe Sine pentru biserică, nu pentru biserică și pentru toți cei care pier.

(3)  Romani 5: 12-21. Vedeți Anexa 2.

(4)  Evrei 2: 10-17. „Mulți fii” nu poate să însemne toți oamenii fără excepție. „Sămânța lui Avraam” este un popor particular.

A doua problemă pe care o au universaliștii este truda plină de succes a lui Cristos. „Domnul a găsit cu cale să-L zdrobească” – El [Tatăl] L-a zdrobit „prin suferință.” Este Dumnezeu la fel de iubitor, bun, și drept cu Fiul Său așa cum este cu păcătoșii? Este Dumnezeu onest și drept cu păcătoșii, dar nu și cu Fiul Său? Îi va da Tatăl Fiului Său tot ceea ce a dobândit prin moartea Sa?

A treia dificultate are de-a face cu faptul că poziția lui Cristos de Păstor devine un faliment. Arminianismul voinței libere vrea să ne facă să credem că unii dintre aceia pentru care a suferit și a murit Cristos vor pieri în cele din urmă. Dacă Cristos pierde unele dintre oile pentru care a fost făcut responsabil, atunci falimentează în slujba lui de Păstor. Următoarele versete, care se referă la lucrarea lui Cristos ca și Păstor al oilor, ar trebui să fie reformulate dacă ispășirea universală ar fi adevărată.

Eu sunt Păstorul cel bun. Păstorul cel bun își dă viața pentru oi. (Ioan 10: 11)

Eu sunt Păstorul cel bun. Eu Îmi cunosc oile Mele, și ele Mă cunosc pe Mine. (Ioan 10: 14)

A zis lucrul acesta ca să se împlinească vorba, pe care o spusese: „N-am pierdut pe niciunul din aceia, pe cari Mi i-ai dat.” (Ioan 18: 9)

Dumnezeul păcii, care, prin sângele legământului celui vecinic, a sculat din morți pe Domnul nostru Isus, marele Păstor al oilor. (Evrei 13: 20)

El a purtat păcatele noastre în trupul Său, pe lemn, pentru ca noi, fiind morți față de păcate, să trăim pentru neprihănire; prin rănile Lui ați fost vindecați. Căci erați ca niște oi rătăcite. Dar acum v-ați întors la Păstorul și Episcopul sufletelor voastre. (1 Petru 2: 24, 25)

Încă o dilemă este aceea că lucrarea de preot a lui Cristos ar deveni o propoziție care se contrazice pe ea însăși. Cristos refuză să se roage tocmai pentru aceia pentru care se spune că ar fi murit. „Pentru ei Mă rog. Nu Mă rog pentru lume, ci pentru aceia, pe cari Mi i-ai dat Tu; pentru că sunt ai Tăi” (Ioan 17: 9). „Căci este un singur Dumnezeu și este un singur mijlocitor între Dumnezeu și oameni: Omul Isus Hristos” (1 Timotei 2: 5). Observați că acest ultim verset spune oameni (anumiți oameni) și nu om (lumea întreagă fără discriminare). Lumea nu are niciun mijlocitor, însă oile au Unul, iar lucrarea Lui de mijlocire nu falimentează niciodată. Ar muri Cristos pentru oameni pentru care să nu mijlocească niciodată?

Argumentul care m-a convins pe mine că Isus Cristos nu ar fi putut muri pentru toți oamenii, a fost cel dat de Spurgeon – și anume că erau deja niște păcătoși în iad, atunci când a murit Cristos. Poate cineva crede cu onestitate că Tatăl l-ar fi pedepsit pe Cristos pe cruce pentru niște oameni care erau în momentul acela pierduți în iad? Cine poate crede că Isus Cristos s-ar fi uitat în iad tocmai în momentul în care suferea pe cruce și ar fi văzut acolo niște oameni pentru care era pedepsit? L-a pedepsit Tatăl pe Cristos pentru Ahab, când Ahab era deja în iad?

Doctrina ispășirii universale distruge tocmai temelia dreptății lui Dumnezeu. Temelia siguranței unui credincios este aceea că Dumnezeu nu va pedepsi, da, nu poate pedepsi, de două ori păcatul. Universalismul voinței libere trebuie să susțină că Dumnezeu pedepsește păcatul în Cristos și apoi îl pedepsește pe păcătos în iad. Ideea falsă cum că s-a plătit pentru toate păcatele, cu excepția păcatului necredinței, a primit un răspuns mai mult decât potrivit din partea lui A.W. Pink și a lui J. I. Packer.[12]

Se pare că susținătorii ispășirii universale nu înțeleg că sistemul lor distorsionează întregul plan de mântuire biblic. În Scriptură, Trinitatea lucrează la toate scopurile mântuirii în unison total. Fiul îi răscumpără pe toți cei aleși de Tatăl, iar Duhul Sfânt îi regenerează pe toți cei aleși și răscumpărați. În ispășirea universală, persoanele Trinității lucrează în diferite direcții cu grade diferite de succes. Duhul Sfânt nu poate să împlinească la fiecare pas dorințele pline de har ale Tatălui și ale Fiului până când voința liberă cea atotputernică a păcătosului nu este dornică să-i acorde o șansă lui Dumnezeu.

În cele din urmă, temelia siguranței mântuirii trebuie fie să se prăbușească, fie să fie așezată numai pe credința omului. Dacă Dumnezeu a făcut pentru Iuda și pentru orice alt respingător al lui Cristos același lucru pe care l-a făcut pentru Petru și pentru ceilalți aleși, cum putem fi siguri că nu vom pieri și noi ca și Iuda? Religia voinței libere răspunde: Pentru că am voință! Am credință! Mi-am folosit voința liberă ca să accept oferta harului lui Dumnezeu. Un asemenea sistem face ca credința, și nu moartea lui Cristos, să fie temelia siguranței mântuirii și singura diferență vitală dintre un om pierdut și un om mântuit. Sistemul acesta spune că toți oamenii sunt răscumpărați de sângele lui Cristos, dar credința omului este aceea care face toată diferența dintre el și cei care pier. Ce se întâmplă când avem îndoieli? Suntem pierduți?

Concluzie: Citiți Exodul 28: 6- 12, 21- 29.

Luați în considerare Ziua Ispășirii din Vechiul Testament. Atunci când a stat înaintea lui Dumnezeu, Aaron a purtat pe pieptarul atârnat de umerii lui doar numele celor douăsprezece seminții ale lui Israel. Sângele vărsat pe altar și stropit pe chivotul legământului nu a fost pentru națiunile păgâne, ci numai pentru națiunea Israel. Așa cum Marele Preot a purtat numele semințiilor pe umerii lui și în inima lui în timp ce a stat înaintea lui Dumnezeu în Ziua Ispășirii, tot așa a purtat și Marele nostru Preot numele noastre pe umerii Lui și în inima Lui, în timp ce suferit mânia lui Dumnezeu, a coborât în mormânt și s-a înălțat la ceruri. Și în prezența Tatălui, El respiră numele noastre individuale și pledează meritele Lui în contul nostru. Face lucrul acesta pentru fiecare păcătos care vine la El! Nu-l respinge pe niciunul care vine! Dacă eu sunt un astfel de păcătos, care are nevoie de un asemenea Răscumpărător, îndrăznesc să cred că El a murit chiar și pentru mine!

ANEXA 1. DOUĂ PERSPECTIVE CU PRIVIRE LA ISPĂȘIRE

DOUĂ PERSPECTIVE CU PRIVIRE LA ISPĂȘIRE

Sunt două perspective cu privire la natura lucrării de ispășire a lui Cristos de pe cruce. O perspectivă este intitulată „ispășirea universală”, iar cealaltă este intitulată „ispășirea particulară.” Cele două se mai numesc și ispășirea „nelimitată” și „limitată.” Una se bazează pe voința liberă a omului, iar cealaltă se bazează pe harul suveran și liber al lui Dumnezeu. Întrebarea fundamentală este aceasta: Ce a împlinit Cristos prin moartea lui de pe cruce? A făcut moartea Lui ca mântuirea să fie posibilă pentru toți oamenii? Sau a făcut moartea Lui ca mântuirea să fie sigură pentru aleșii lui Dumnezeu? Aveți aici cele două răspunsuri. Am ales fiecare cuvânt cu mare grijă.

RĂSPUNSUL VOINȚEI LIBERE

RĂSPUNSUL HARULUI LIBER

Ispășirea este universală în intenția ei și condițională în caracterul ei. Dumnezeu are un scop nelimitat (să-i mântuiască pe toți oamenii), dar puterea Lui este limitată (de voința liberă a omului). Ispășirea lui Cristos nu garantează în și prin ea însăși că vreun om va fi mântuit cu siguranță, dar face posibil ca toți oamenii să poată fi mântuiți dacă aceștia aleg cu voința lor liberă să creadă. 1 Tim 4: 10; 1 Ioan 2: 2; Ioan 3: 16.

Ispășirea este particulară în intenția ei și răscumpărătoare în caracterul ei. Dumnezeu are un scop limitat (să-i mântuiască pe aleșii Săi) și este nelimitat în puterea Lui. Ispășirea lui Cristos garantează în și prin ea însăși că anumiți oameni, adică toți aleșii, vor fi mântuiți. Pocăința și credința sunt parte a darurilor cumpărate de Cristos prin moartea Sa ispășitoare. Iov 23: 13; Ioan 10: 11; Efes. 5: 25; Evrei 9: 28.

Dați-mi voie să punctez câteva aspecte clare care se desprind din cele de mai sus.

(1) Intenția lui Dumnezeu în dăruirea Fiului Său la moarte este diferită în cele două sisteme.

Intenția lui Dumnezeu când L-a dat pe Fiul Său la moarte este universală, în sensul că El dorește în mod sincer și încearcă la modul cel mai serios să-i mântuiască pe toți oamenii, fără excepție.

Intenția lui Dumnezeu când L-a dat pe Fiul Său la moarte este particulară, în sensul că El a hotărât să facă sigur ca anumiți oameni, anumiți indivizi în mod particular, să fie mântuiți.

(2)Succesul sau împlinirea intenției pe care a avut-o Dumnezeu când L-a dat pe Cristos la moarte, este și ea diferită în cele două sisteme.

Intenția lui Dumnezeu de a-i mântui pe toți oamenii fără excepție este zădărnicită și este imposibil de atins datorită voinței libere a omului.

Intenția decretată a lui Dumnezeu de a-i mântui pe aleșii Săi este realizată pe deplin deoarece ispășirea lui Cristos cumpără ambele daruri ale pocăinței și credinței.

(3) Puterea lui Dumnezeu este diferită în cele două cazuri.

Puterea lui Dumnezeu este total limitată de voința liberă a omului. Dumnezeu are o putere limitată care nu poate duce la bun sfârșit scopul Său nelimitat.

Dumnezeu are o putere nelimitată cu care împlinește tot ceea ce dorește voința lui suverană. Scopul Său este limitat, nu puterea Sa.

(4) Adevărata problemă este natura sau caracterul ispășirii.

Suferințele lui Cristos sunt condiționate în caracterul lor. Moartea Lui nu poate să răscumpere de fapt pe nimeni. Tot ce a putut să împlinească jertfa lui Cristos a fost să le dea oamenilor oportunitatea de a se mântui pe ei înșiși prin credința lor în Cristos.

Suferințele lui Cristos au fost răscumpărătoare în natura lor. Moartea Lui a plătit în mod real și pe deplin pentru păcat în așa fel încât a garantat răscumpărarea oamenilor pentru care El a fost dat la moarte.

O comparație atentă a celor două perspective va arăta că una se referă la o ispășire care poate face ca răscumpărarea să fie doar o posibilitate dependentă pentru succesul ei de voința liberă a omului, pe când cealaltă se referă la o ispășire care răscumpără cu adevărat. Insistăm a supra faptului că perspectiva voinței libere se referă la o ispășire ipotetică care nu răscumpără. În realitate religia voinței libere se referă la (1) o răscumpărare care nu răscumpără, ci îi lasă în robie pentru totdeauna pe mulți dintre aceia pentru care a fost oferită; (2) o reconciliere care îi lasă pe mulți oameni tot separați de Dumnezeu și pierduți în păcatul lor; (3) o moarte substitutivă care îl lasă pe vecie pe omul păcătos tot neiertat de păcatele lui și pierdut în iad; (4) o propițiere care îi lasă pe unii pentru care a fost oferită, tot sub mânia lui Dumnezeu.

Pentru a crede în ispășirea universală, o persoană trebuie să schimbe înțelesul biblic a acestor patru cuvinte și să le dezbrace de conținutul lor biblic.

ANEXA 2. TOȚI  ÎNSEAMNĂ MULȚI, DAR MULȚI  NU ÎNSEAMNĂ TOȚI

Multe comentarii ale epistolei către Romani afirmă că Romani 5: 12- 19 este cel mai dificil pasaj din toată epistola. Cu toate acestea, dacă urmărim cu atenție argumentul apostolului Pavel, pasajul acesta este unul foarte clar. O exegeză consistentă a acestor versete va revela adevărul Ispășirii Particulare.

Să citim cu atenție versetele acestea. Pe măsură ce le vom citi, vom observa imediat că modul cum Pavel folosește și schimbă între ele cuvintele unul, toți și mulți, pare confuz la prima citire. Dar când îi vor urmări cu atenție argumentul, nu numai că vom înțelege ce vrea să spună Pavel prin unul, toți și mulți, dar vom vedea și cât de specific și selectiv este Pavel cu fiecare folosire a diferitelor cuvinte. Vă sugerez să citiți textul cu atenție. Sublinierile îmi aparțin.

De aceea, după cum printr-un singur om a intrat păcatul în lume, și prin păcat moartea, și astfel moartea a trecut asupra tuturor oamenilor, pentru că toți au păcătuit. (Căci până la Lege păcatul era în lume. Dar păcatul nu este imputat când nu există lege. Totuși, moartea a domnit de la Adam până la Moise, chiar și peste cei ce nu păcătuiseră printr-un păcat asemănător cu a lui Adam, care este o imagine a Celui ce avea să vină.  Dar cu darul fără plată nu este ca și cu greșeala; căci, dacă prin greșeala unuia singur mulți au murit, cu mult mai mult harul lui Dumnezeu, și darul prin har, care este al unui singur Om, Isus Cristos, a fost dat multora din belșug. Și darul nu este ca ceea ce a venit prin acel unul care a păcătuit. Căci judecata care a venit printr-o singură greșeală, a rezultat în condamnare, dar darul fără plată care a venit în urma multor greșeli a adus justificare. Căci dacă prin greșeala unui singur om moartea a domnit printr-unul, cu mult mai mult cei ce primesc pe deplin harul și darul dreptății, vor domni în viață prin Unul, Isus Hristos!) De aceea, așa cum prin greșeala unuia judecata a venit peste toți oamenii, tot așa, prin dreptatea unuia, darul fără plată a venit peste toți oamenii aducând justificarea care dă viața. Căci așa cum, prin neascultarea unui om, mulți au fost făcuți păcătoși, tot așa, prin ascultarea Unuia, mulți vor fi făcuți drepți. (Romani 5: 12-19, traducerea TBS).

I. CONTEXTUL LARG

Argumentul în Romani 5: 12-19 este parte integrantă a argumentului major din Romani. În Romani capitolele de la 1 la 3, Pavel arată că toți oamenii, fără excepție sunt păcătoși vinovați înaintea lui Dumnezeu. Vina înseamnă, nu numai că vei fi pedepsit, ci înseamnă și că meriți cu adevărat să fii pedepsit. Perspectiva aceasta biblică asupra vinei și păcatului diferă de perspectiva seculară. Filozofia modernă este de acord cu faptul că omul face anumite lucruri foarte rele, dar vina nu este a individului. Faptele rele ale omului sunt puse pe seama părinților care nu-și cresc bine copiii, pe seama condițiilor sociale rele, a lipsei educației și a oportunităților și pe seama multor alte scuze. Faptele rele ale omului nu pot fi negate, însă omul este întotdeauna scuzat deoarece se spune că „omul este de fapt bun, nu depravat.” Bietul păcătos a fost forțat de factori externi asupra cărora el nu are controlul ca să simtă și să acționeze astfel. Păcătosul poate acționa cu răutate, dar nu este „vinovat”, adică nu merită să fie pedepsit. El are nevoie de dragoste necondiționată, de înțelegere, educație, ș.am.d.

În Romani capitolul 4, Pavel ne arată că păcătoșii nelegiuiți sunt justificați fără plată, fără fapte săvârșite prin efort propriu. Dumnezeu îi justifică pe „cei nelegiuiți”, nu pe „cei buni”. Îi mântuiește nu pe cei care se ostenesc sau lucrează pentru mântuirea lor, ci pe cei care cred în Isus. Această metodă de justificare prin har, prin credință, a fost dintotdeauna metoda lui Dumnezeu de a-i mântui pe păcătoși.

Romani 5: 1- 11 prezintă rezultatele care urmează în urma îndreptățirii. Păcătosul îndreptățit are „pace cu Dumnezeu” și „acces” în prezența lui Dumnezeu. Un credincios îndreptățit nu mai este vrăjmașul lui Dumnezeu, ci a fost reconciliat pe deplin cu Dumnezeu. În Romani 5: 9 și 10, Pavel subliniază asigurarea de care au parte în viitor toți aceia care îi aparțin lui Cristos.

II. CONTEXTUL IMEDIAT

Cuvântul de aceea din versetul 12 ne îndreaptă privirea înapoi către versetele 1-11. Binecuvântările sigure descrise în aceste versete rezultă din îndreptățire, iar Pavel arată acum că garanția reconcilierii noastre depline și a răscumpărării noastre totale se bazează pe realitatea uniunii noastre cu Cristos, reprezentantul nostru. Principiul acesta glorios al imputării este descris în 5: 12- 19.

Versetul 12 începe cu expresia de aceea, arătând că secțiunea aceasta face parte din argumentul desfășurat în versetele precedente. Pavel prezintă aici concluzia adevărului pe care tocmai l-a stabilit în versetele precedente. Nu definește imediat concluzia aceea, ci (așa cum face deseori) deschide o paranteză explicativă în versetele 13-17. În versetul 18, Pavel concluzionează argumentul. Punctul principal sumarizat în versetul 10 are în vedere reconcilierea noastră cu Dumnezeu. Pavel va arăta acum cum au fost îndepărtate mânia lui Dumnezeu și efectele acesteia.

III. INTERPRETAREA PASAJULUI ROMANI 5: 12- 19

Versetul 12 ne dă o explicație istorică a păcatului. (1) „De aceea, după cum printr-un singur om a intrat păcatul în lume...” – păcatul a intrat în lume printr-un singur act păcătos al unui singur om, Adam. (2) „... și prin păcat moartea” – păcatului lui Adam i-a urmat moartea, pedeapsa dreaptă și sigură a păcatului. (3) „... și astfel moartea a trecut asupra tuturor oamenilor, pentru că toți au păcătuit.” Moartea, deoarece este pedeapsa dreaptă a păcatului, dovedește că vina a fost prezentă acolo, altfel nu ar mai fi fost nici o moarte. Cu alte cuvinte, oriunde întâlnim moartea, întâlnim și pedeapsa pentru vină. Dumnezeu nu pedepsește oameni inocenți. Dacă va ajunge vreodată să moară un suflet care nu a fost un păcătos vinovat, înseamnă că Dumnezeu va fi fost nedrept să-l trimită la moarte. Numai păcătoșii vinovați mor; de aceea, oriunde întâlnim moartea, întâlnim și un păcătos vinovat care este pedepsit pe drept. Reține adevărul acesta.

Punctul principal al argumentului lui Pavel este să dovedească că toți oamenii fără excepție, inclusiv copiii, sunt niște păcătoși vinovați datorită uniunii lor cu Adam. Dați-mi voie să repet argumentul. Pavel declară că moartea este pedeapsa păcatului. Dacă moartea vine numai la oamenii păcătoși, atunci toți cei ce mor trebuie să fie într-adevăr păcătoși vinovați care merită cu adevărat să moară. Numai păcătoșii vinovați sunt pedepsiți. Dumnezeu nu pedepsește oameni „inocenți.” Pavel arată că oriunde lovește moartea, vina este pedepsită pe drept. Numai oamenii vinovați sunt pedepsiți de Dumnezeu, de aceea, atunci când întâlnim moartea întâlnim și vina pedepsită.

Putem sta la mormântul fiecărui copil care a murit la o vârstă fragedă și spune, „Adu-ți aminte, te rog, care nevinovat a pierit? Care oameni drepți au fost nimiciți?” (Iov 4: 17, TBS). Copilul acela a plătit plata păcatului – moartea. Pavel nu spune că acel copil este pierdut. Singurul lucru pe care vrea să-l arate Pavel aici este să stabilească vinovăția fiecărui copil al lui Adam, inclusiv cel nou născut. Trebuie să vedem, că în versetul 12 Pavel nu spune, „toți oamenii mor din cauza păcatului lui Adam” ci, spune că toți oamenii mor numai datorită faptului că toți au păcătuit în Adam. Noi nu murim, nici noul născut nu moare, pentru că Adam a făcut ceva ce nu are legătură cu noi. Întreaga rasă umană era în Adam atunci când acesta a acționat ca și reprezentant al nostru în grădina Edenului. Noi eram parte din el și am acționat cu toții în el.

Este foarte important să înțelegem punctele de bază ale temeliei puse aici de Pavel. Pavel nu spune că toți oamenii au murit pentru că Adam a păcătuit, ci pentru că toți oamenii au păcătuit. Când au păcătuit toți oamenii? Răspunsul este acesta: Au păcătuit în Eden în persoana lui Adam, reprezentatul lor. Este vital să vedem lucrul acesta dacă vrem să înțelegem aspectul „vinei” din argumentul lui Pavel.

Versetul 13 ridică o problemă clară. „...până la Lege păcatul era în lume. Dar păcatul nu este imputat când nu există lege.” Pavel insistă asupra faptului că „înainte de Legea” care a fost dată la Sinai, păcatul nu numai că era în lume, ci era și pedepsit cu moartea. Toți oamenii vor fi de acord cu faptul că este nedrept să pedepsești păcatul dacă nu există nici o vină, și s-ar părea, cel puțin la suprafață, că odată ce înainte de darea legii la Sinai nu exista o lege care să definească păcatul (conform versetelor 12 și 14), nu ar fi putut să existe o vinovăție reală.

Versetul 14 ne arată că răspunsul la problema aceasta este adevărul imputării. Două lucruri trebuie să fie adevărate. (1) Păcatul lui Adam trebuie să fi fost unic și (2) toți oamenii (chiar și copiii) trebuie să fi participat în vreun fel în acel păcat unic al lui Adam.

Știm că înainte de Sinai (sau înainte ca legea să fie dată), moartea a domnit peste toți oamenii fără excepție, inclusiv peste copilași. Moartea, pedeapsa dreaptă pentru păcat, a fost experimentată de cei incapabili să încalce vreo lege, inclusiv de copilași, chiar dacă atunci nu fusese dată o lege. Vina păcatului lui Adam este imputată tuturor urmașilor lui, deoarece toți aceștia au fost socotiți a fi „în el” când el a păcătuit. Adam a fost reprezentantul tuturor oamenilor. Atunci când Adam a păcătuit, toți urmașii lui au păcătuit în el.

Vă rog să observați: (1) Adam era singura persoană care ar fi putut aduce păcatul în lume. Eva a păcătuit mai întâi, dar „păcatul a intrat în lume” abia atunci când a păcătuit și Adam și astfel întreaga rasă umană a căzut în păcat. (2) A existat o singură poruncă pe care Adam ar fi putut-o încălca pentru ca să aducă păcatul în lume: „din pomul cunoștinței binelui și răului să nu mănânci.” (3) Adam este singurul om care a devenit păcătos prin comiterea unui păcat. Tu și eu ne-am născut păcătoși și păcătuim pentru că suntem păcătoși.

Să recapitulăm și să subliniem punctele pe care le-am dezvoltat până acum:

1. Păcatul a intrat în lume printr-un singur păcat al unui singur om, Adam.

2. Moartea a urmat acelui prim păcat, fiind pedeapsa dreaptă pentru vina păcatului.

3. Moartea a fost și este transmisă mai departe prin Adam tuturor urmașilor lui, numai datorită faptului că într-un fel anume aceștia sunt făcuți responsabili pentru primul păcat al lui Adam.

IV. CEI MULȚI ȘI TOȚI

Facem diferența între termenii mulți (sau multora) și toți (sau tuturor) din argumentul lui Pavel. Aceasta este cheia pasajului acestuia. Un singur păcat al unui singur om (Adam) a adus păcat, moarte și condamnare asupra mai multor oameni, nu doar asupra lui Adam însuși. Cei mulți care au fost afectați de păcatul lui Adam au fost de fapt toți oamenii fără excepție, deoarece întreaga rasă umană a fost reprezentată de Adam. Acest adevăr cu privire la unul singur și la cei mulți este prezentat în versetele 15-19. Pentru a sublinia acest lucru, am adăugat italicele și cuvintele de mai jos.

Dar cu darul fără plată nu este ca și cu greșeala; căci, dacă prin greșeala unuia singur mulți au murit, cu mult mai mult harul lui Dumnezeu și darul prin har, care este al unui singur Om, Isus Cristos, a fost dat multora din belșug. Și darul nu este ca ceea ce a venit prin acel unul care a păcătuit. Căci judecata care a venit printr-o singură greșeală, a rezultat în condamnare, dar darul fără plată care a venit în urma multor greșeli a adus îndreptățire. Căci dacă prin greșeala unui singur om moartea a domnit printr-unul, cu mult mai mult cei ce primesc pe deplin harul și darul dreptății, vor domni în viață prin Unul, Isus Hristos!) De aceea, așa cum prin greșeala unuia judecata a venit peste toți oamenii [care au fost reprezentați de Adam], tot așa, prin dreptatea unuia, darul fără plată a venit peste toți oamenii [care au fost reprezentați de Cristos] aducând justificarea care dă viața. Căci așa cum, prin neascultarea unui om, mulți [toți cei pe care i-a reprezentat Adam] au fost făcuți păcătoși, tot așa, prin ascultarea Unuia, mulți [toți cei pe care i-a reprezentat Cristos] vor fi făcuți drepți. (Romani 5: 12-19, traducerea TBS)

Urmăriți cu atenție comparațiile:

Versetul 15:

A. Prin greșeala unuia singur [Adam] mulți [întreaga rasă umană] au murit [deoarece au fost într-un anume fel reprezentați de Adam și au fost socotiți vinovați].

B. Printr-un singur Om [Cristos], harul le-a fost dat multora [tuturor celor din rasa nouă răscumpărată, adică celor aleși] din belșug.

Cei mulți din aceste două fraze de mai sus nu se referă la același grup de oameni. Primul cuvânt mulți îi include pe toți oamenii care s-au născut vreodată. Aceștia sunt toți urmașii lui Adam. Cei mulți – toți copiii lui Adam – au murit datorită faptului că vina pricinuită de primul păcat al lui Adam le-a fost imputată și lor. Aceasta este doctrina imputării, care spune că vina păcatului lui Adam a fost de fapt, prin imputare și vina fiecărui urmaș al lui. Aceasta înseamnă că tu și eu suntem la fel de vinovați ca și cum am fi apucat noi cu degetele noastre fructul interzis. Numai în felul acesta putea Dumnezeu să-i declare pe toți oamenii vinovați de consecințele păcatului lui Adam. Aceeași doctrină a imputării este la fel singura cale prin care putem înțelege și crede că Isus Cristos a plătit în mod real datoria păcatului nostru, înainte chiar ca noi să ne fi născut. Dacă respingem adevărul că vina lui Adam ne-a fost imputată prin reprezentare, atunci nu putem accepta adevărul că dreptatea lui Cristos ne-a fost imputată tot prin reprezentare. Acesta este argumentul pe care-l aduce Pavel în acest text din Scriptură.

Putem înțelege acum de ce a adăugat Pavel versetele 13 și 14, ca pe o explicație necesară a versetului 12.

Căci până la Lege păcatul era în lume. Dar păcatul nu este imputat când nu există lege. Totuși, moartea a domnit de la Adam până la Moise, chiar și peste cei ce nu păcătuiseră printr-un păcat asemănător cu a lui Adam, care este o imagine a Celui ce avea să vină.

Versetele acestea au fost adăugate ca să dovedească adevărată declarația lui Pavel că „toți (inclusiv nou născuții) au păcătuit.” Argumentul lui Pavel din aceste versete poate fi înțeles în diferite feluri. Cu siguranță că el răspunde aici obiecției care spune că „păcatul nu poate fi imputat când nu există lege.” Răspunsul lui Pavel include vina și moartea nou născuților, cât și perioada de timp de la Adam la Moise când nu exista „o lege.” Cum pot fi oamenii declarați vinovați când nu există o lege pe care să o încalce și cum pot copiii să încalce o lege înainte de a fi suficient de mari ca să facă diferența dintre ce este corect și ce este greșit? Este clar că mor oameni care nu au păcătuit „printr-un păcat asemănător cu a lui Adam.” Traducerea NIV (New International Version în limba engleză – n.tr) spune, „încălcând o poruncă așa cum a încălcat-o Adam”. Pavel dovedește că atât copilașii cât și alții care nu sunt capabili să facă o alegere voită pentru a încălca o poruncă cunoscută, sunt și aceștia niște păcătoși vinovați deoarece experimentează și ei pedeapsa păcatului care este moartea. Dacă stabilești faptul că exista o lege cunoscută, atunci trebuie să dovedești și faptul că un nou născut a încălcat în vreun fel sau altul legea aceea cunoscută și întregul argument al lui Pavel este distrus.

Un grup de comentatori îl prezintă pe Pavel ca fiind de acord cu cel care obiectează cu privire la încălcarea și cunoașterea legii. În acest caz, Pavel ar spune că argumentul oponentului său ar spune prea multe. Ar spune că exista o lege în perioada de la Adam la Moise. Trebuie să fi existat o lege deoarece oamenii mureau sub blestemul legii. Legea aceasta sunt Cele Zece Porunci care i-au fost date mai întâi lui Adam și abia apoi lui Moise. Este adevărat, legea aceasta nu a fost scrisă pe un suport exterior înaintea perioadei lui Moise, dar era scrisă în conștiința omului. Există o singură lege morală eternă a lui Dumnezeu și aceasta a fost cunoscută dintotdeauna, din zorii creației. Moartea oamenilor înainte de darea legii la Sinai dovedește că trebuia să fi existat în funcțiune o lege care era cunoscută.

Alți comentatori îl prezintă pe Pavel spunând: Ai dreptate că vina nu poate fi imputată fără încălcarea deliberată a unei legi cunoscute. De asemenea, ai dreptate că nu exista nici o lege codificată în perioada de la Adam la Moise. Cu toate acestea, tot trebuie să dai o explicație la faptul că moartea, care este pedeapsa pentru păcat și vină a domnit peste toți oamenii care au trăit în perioada de la Adam la Moise. Moartea i-a distrus chiar și pe copii și pe alții care nu erau în stare să încalce o lege. Chiar dacă a existat sau nu o lege în vigoare, tot trebuie să explici moartea noului născut. Copilul nu poate muri dacă nu este vinovat și conform argumentului tău, vina poate rezulta doar din încălcarea deliberată a legii. Copilul nu a ales să încalce o lege cunoscută. Atunci, de ce atât copiii, cât și toți ceilalți, au murit sub vina păcatului, înainte de darea legii la Sinai?

Mi se pare că prima interpretare, cu toate că este legitimă din punct de vedere textual, este mai degrabă preocupată de protejarea unui sistem teologic decât de exegeza cuvintelor lui Pavel. Susținătorii acestei interpretări sunt cei care încearcă să împingă Cele Zece Porunci înapoi înspre Grădina Eden. Pavel nu este preocupat aici să dovedească dacă a existat sau nu o lege înainte de Sinai. Ci el dovedește că toți oamenii au păcătuit în Adam în Grădina Eden. Pavel spune că odată ce moartea, care este pedeapsa pentru păcat, a domnit peste perioada fără lege de la Adam la Moise, dovedește următorul lucru: cauza morții fiecăruia din perioada aceea a fost imputarea păcatului lui Adam fiecărei persoane, inclusiv noului născut.

Pavel nu argumentează că domnia morții peste perioada de la Adam la Moise dovedește că exista o lege în vigoare în perioada aceea. Lucrul acesta ar slăbi, dintr-un punct de vedere, întregul său argument. El arată că moartea vine la toți oamenii numai datorită faptului că toți care mor au participat în acel singur păcat, al unui singur om - Adam. Pavel nu este preocupat aici de discuția cu privire la Lege / Har, care are în vedere „o lege veșnică neschimbătoare.” Ci este preocupat de doctrina imputării.

Expresia „care este o imagine a Celui ce avea să vină” de la finalul versetului 14 este menită să introducă contrastul pe care Pavel îl va scoate în evidență. Așa cum unii oameni „au fost făcuți păcătoși” și au fost tratați ca niște vinovați autentici din cauza a ceea ce a făcut Adam, tot așa alții sunt „făcuți drepți” și sunt tratați ca niște îndreptățiți autentici din cauza a ceea ce a făcut Cristos. Robert Haldane a spus, „Aceia care sunt mântuiți împlinesc legea la fel cum ceilalți încalcă legea, și anume, prin marele lor cap reprezentativ”[13].

Să recapitulăm și sumarizăm argumentul lui Pavel din versetele 12-14:

1. Moartea a întrat în lumea aceasta ca și pedeapsă pentru păcat.

2. Acolo unde este prezentă moartea, acolo este pedepsit păcatul. Nu poate exista moarte acolo unde nu există păcat sau vină.

3. O persoană inocentă nu va fi pedepsită niciodată pentru niciun păcat pentru care nu este personal vinovată. Dumnezeu nu este nici necinstit nici nedrept. El îi pedepsește numai pe cei care merită să fie pedepsiți.

4. Singurul motiv pentru care este pedepsită orice persoană este vina acelei persoane, și odată ce mor toți oamenii inclusiv nou născuții, lucrul acesta dovedește clar că cei ce mor sunt pedepsiți pentru că sunt cu adevărat păcătoși vinovați.

Problemă: Este nedrept să acuzi un om de vina încălcării unei legi despre care nu a știut nimic. Cum a putut Dumnezeu să-i declare vinovați pe oameni, înainte ca legea să fi fost dată la Sinai? Cum s-a putut ca un copilaș de numai o zi să fie declarat vinovat de încălcarea legii?

Răspuns: Este foarte clar că moartea era prezentă în lume înainte de legea care a fost dată la Sinai, și este la fel de clar că moartea a domnit peste toți oamenii în perioada de la Adam până la prima scriere a Legii pe Tablele Legământului de la Sinai. Chiar și nou născuții au murit în perioada aceea de timp. Asta înseamnă fie că aceștia erau cu adevărat vinovați, fie că Dumnezeu pedepsea niște inocenți. Dacă nu erau vinovați de încălcarea unei legi cunoscute, atunci trebuie să fi fost într-un fel vinovați datorită relației lor cu Adam. Trebuie să fi împărtășit vina lui Adam. Trebuie să fi „păcătuit în Adam.” Acesta este adevărul imputării.

Să mergem mai departe la argumentul versetelor 15-19:

În primul rând: Dumnezeu întotdeauna a tratat lucrurile numai cu două persoane publice sau reprezentative.

A. Prima persoană reprezentativă a fost Adam. El a fost capul rasei umane și a acționat în numele acesteia. Ceea ce a făcut el, a făcut și rasa umană „în el,” odată ce toți oamenii erau în el și erau reprezentanți de el. Ceea ce i s-a întâmplat lui trebuie să i se întâmple fiecărui om pe care l-a reprezentat Adam. Odată ce Adam i-a reprezentat pe toți oamenii fără excepție, concluzia este că atunci când el a păcătuit, cu toții au păcătuit. Atunci când Adam a fost condamnat, fiecare om pe care l-a reprezentat Adam – toți oamenii fără excepție – a fost deasemeni condamnat ca și vinovat. În rândul acestora sunt și noi născuți și adulți.

Atunci când Dumnezeu l-a creat pe om nu l-a creat ca pe un lan de porumb unde fiecare om este ca un cocean independent de celălalt. Dumnezeu a creat omenirea ca pe un copac unde fiecare ramură, creangă, fiecare bucată de coajă și fiecare frunză au ieșit din aceeași rădăcină.

B. A doua persoană publică a fost Cristos. Și El i-a reprezentat pe alții, nu doar pe El însuși. Tot ceea ce a făcut și a suferit Cristos a fost spre beneficiul altora. El a trăit și a murit PENTRU alții. Principiul reprezentării care stabilește condamnarea justă a tuturor celor care erau „în Adam” stabilește și justificarea certă a tuturor acelora care sunt „în Cristos.” La fel cum tot ceea ce a făcut Adam a fost făcut, prin imputare, de toți aceia pe care i-a reprezentat Adam, tot la fel tot ceea ce a făcut Cristos, a fost făcut, prin imputare, de toți aceia pe care i-a reprezentat Cristos. La fel cum fiecare dintre urmașii lui Adam trebuie să primească răsplata păcatului lui Adam, tot la fel fiecare dintre cei care sunt sămânța lui Cristos trebuie să primească răsplata lucrării de răscumpărare a lui Cristos.

În al doilea rând: Atunci când Adam și Cristos sunt comparați ca și persoane reprezentative, sunt unele lucruri care sunt exact la fel și alte lucruri care sunt exact opuse.

Acțiunile și consecințele acelor acțiuni ale ambilor reprezentanți sunt transferate tuturor celor pe care cei doi îi reprezintă. În versetul 15, „greșeala” lui Adam și „darul” lui Cristos sunt transferate la ceilalți. Adam a păcătuit și mulți au murit. Cristos a dobândit har și harul acela a fost dat multora. Dacă nu este înțeles adevărul acestui verset, atunci întregul pasaj va fi foarte dificil de înțeles. Dar dacă pricepeți înțelesul a celor ce spune Pavel aici, restul vine de la sine.

1. Trebuie să vedem principiul reprezentării. Ceea ce i se întâmplă capului, sau persoanei reprezentative, trebuie să li se întâmple cu certitudine tuturor celor care sunt reprezentați.

2. „Mulți sunt morți” datorită acțiunii unui singur om (Adam). „Mulți primesc har” datorită acțiunii altui om (Cristos).

Întrebare: Sunt cei mulți aceiași oameni, în ambele cazuri? Aceiași cei mulți care primesc moartea datorită acțiunii lui Adam, primesc și viața în urma acțiunii lui Cristos? Răspunsul la această întrebare este cheia întregului pasaj.

Răspuns: Acordați mare atenție acestui aspect. Toți cei pe care i-a reprezentat Adam nu sunt potențial sau ipotetic vinovați, din cauză că Adam a păcătuit. Ei sunt de fapt cu toții tratați ca și păcătoși vinovați datorită acelui păcat singular al lui Adam. Toți oamenii care erau în Adam, fără excepție, au murit în Adam. Același principiu este adevărat și cu privire la Cristos și sămânța Lui. Toți oamenii, fără excepție, nu sunt potențial sau ipotetic drepți datorită lucrării lui Cristos. Toți oamenii, fără nici o singură excepție, pe care El i-a reprezentat vor fi cu certitudine tratați ca fiind drepți. Dacă Cristos, în moartea Sa ispășitoare, i-a reprezentat pe toți oamenii, atunci toți oamenii vor fi declarați drepți, cu aceeași certitudine cu care toți cei pe care i-a reprezentat Adam au fost declarați vinovați.

Întrebare: Dar nu este Cristos al doilea Adam sau al doilea cap al rasei umane?

Răspuns: Nu! El este într-adevăr „al doilea Adam,” dar este capul unei rase noi. El este „Capul Bisericii” (Efes. 1: 22, 23, 5: 23). El este „Păstorul oilor”, care își dă viața pentru ele.

Iată care este eroarea de bază a perspectivei ispășirii universale a Domnului nostru Isus Cristos. Aceasta insistă asupra faptului că ispășirea are doar o valoare potențială de a-i mântui pe oameni. Nu poate garanta și nici nu garantează în ea însăși că vreun păcătos va fi mântuit. Din perspectiva aceasta, ispășirea face ca mântuirea tuturor oamenilor să fie doar ipotetic posibilă, dacă aceștia sunt dornici să contribuie cu credința lor. În Romani 5: 12- 19 este imposibil să citești despre ideea unei condamnări ipotetice (a rasei lui Adam) sau a unei justificări ipotetice (a rasei lui Cristos). Nu este nimic ipotetic cu privire la păcatul lui Adam sau cu privire la vina și moartea care le-a fost creditată tuturor celor pe care i-a reprezentat Adam. La fel, nu este nimic ipotetic cu privire la lucrarea ispășitoare a lui Cristos sau cu privire la creditarea dreptății și justificării tuturor celor pe care i-a reprezentat Cristos. Dacă încercăm să facem ca lucrarea lui Cristos să fie doar ipotetic, în stare să asigure beneficiile sale, distorsionăm înțelesul cuvintelor lui Pavel și distrugem în totalitate argumentul pe care-l aduce în aceste versete.

Cuvântul mulți înseamnă exact ceea ce spune. Înseamnă mai mulți decât unul singur. Înseamnă o mulțime întreagă. Un singur om a luat și a mâncat din fructul interzis, dar au fost afectați mulți oameni din cauza acelui singur om și a acelui singur act de neascultare a lui. Cuvântul mulți poate însemna și toți fără excepție. Cu toate acestea, în versetele despre care discutăm, cuvântul nu poate însemna fiecare om din lume fără excepție. Ci înseamnă, fiecare om din lume fără excepție care este reprezentat! Cei mulți reprezentați de Adam sunt rasa umană întreagă fără excepție. Cei mulți reprezentați de Cristos sunt toți cei din noua rasă a aleșilor sau a Bisericii.

Dați-mi voie să parafrazez aceste versete și să pun în paranteze ceea ce tocmai am declarat. Veți vedea motivul pentru care Pavel face un du-te-vino cu cuvintele mulți și toți și pentru care uneori spune „cei mulți.” Vom începe cu versetul 10:

Căci dacă, atunci când eram dușmani, am fost reconciliați [nu ipotetic ci în mod real] cu Dumnezeu prin moartea Fiului Său [nu pe baza credinței noastre] ... am primit acum reconcilierea [o reconciliere reală]. De aceea, [iată cum s-a întâmplat aceasta] moartea și dreptatea au venit în lume în același fel. Ambele au venit din acțiunile unei singure persoane. Într-un caz, persoana a fost Adam, iar în celălalt caz persoana a fost Cristos. Atât păcatul cât și dreptatea au fost transferate cu certitudine fiecărei persoane care a fost reprezentată fie de Adam fie de Cristos.

Însă vedeți, moartea a venit la toți oamenii pentru că toți oamenii au păcătuit de fapt. Înțeleg că lucrul acesta prezintă o problemă. Odată ce este clar că toți oamenii, în mod deosebit nou născuții, nu puteau fi vinovați de încălcarea unei porunci cunoscute [așa cum a făcut Adam], și odată ce nu exista o lege scrisă în perioada de la Adam la Moise [așa cum susțin pe bună dreptate unii contestatari], atunci cum explicăm faptul că moartea a domnit peste toți oamenii, fără excepție, deci și peste nou născuți? Dacă aceștia nu ar fi putut să încalce o poruncă cunoscută, trebuie să fi fost implicați în vreun fel în păcatul lui Adam, deoarece moartea și-a început la vremea aceea domnia sa universală asupra omenirii. Acesta este răspunsul! Toți oamenii au păcătuit în Adam. Adam, ca și Cristos, i-a reprezentat pe mulți alții pe lângă el însuși. Adam este un model clar al lui Cristos. Așa cum Adam i-a aruncat în păcat și moarte pe toți cei pe care i-a reprezentat [și i-a reprezentat pe toți oamenii fără excepție], tot așa Cristos îi va aduce la dreptate și viață pe toți cei pe care i-a reprezentat [și i-a reprezentat pe toți aceia pe care i i-a dat Tatăl]. Așa cum tot ceea ce a dobândit Adam este imputat seminței lui [cei mulți pe care îi reprezintă el], tot așa tot ceea ce a dobândit Cristos este imputat seminței Lui [cei mulți pe care îi reprezintă El]. Cu toate acestea, răsplata lui Cristos întrece cu mult mai mult ceea ce a pierdut Adam. Omul este judecat în urma unui singur păcat, dar este îndreptățit de multe păcate. [Sfârșitul parafrazării].

Poate că ar fi bine să ne uităm din nou la versetul 15, la începutul punctului pe care l-a argumentat Pavel și la versetele 18 și 19 în care apostolul concluzionează argumentul.

... căci, dacă prin greșeala unuia singur [doar pentru că acesta i-a reprezentat], mulți [toți cei pe care i-a reprezentat Adam, sau întreaga rasă umană], au murit [în mod real – nu doar ipotetic], cu mult mai mult harul lui Dumnezeu, și darul [justificare și viață], prin har, care este al unui singur Om, Isus Cristos, a fost dat [în mod real – nu doar ipotetic] multora [tuturor celor pe care i-a reprezentat Cristos]din belșug.

De aceea [să sumarizăm întregul subiect], așa cum prin greșeala unuia judecata a venit [cu certitudine] peste toți oamenii [pe care i-a reprezentat Adam, sau întreaga rasă umană], tot așa [cu certitudine], prin dreptatea unuia, darul fără plată a venit peste toți oamenii [pe care i-a reprezentat Cristos, sau noua rasă], aducând justificarea care dă [în mod real – nu doar ipotetic] viața. Căci așa cum, prin neascultarea unui om [Adam], mulți [pe care i-a reprezentat Adam sau întreaga rasă umană] au fost făcuți păcătoși, tot așa, prin ascultarea [până la moartea pe cruce] a Unuia [Cristos], mulți [toți cei pe care i-a reprezentat Cristos] vor fi [în mod real – nu doar ipotetic] făcuți drepți. (Romani 5: 15, 18- 19, TBS).

Adevărul imputării este principalul lucru care trebuie văzut în întregul pasaj. Ceea ce i se întâmplă reprezentantului, trebuie, din necesitate, să li se întâmple tuturor celor care sunt reprezentați. Partea aceasta este clară ca și cristalul. Ceea ce este la fel de clar, dar nu la fel de ușor de acceptat de către mulți oameni, este faptul că, fie ispășirea particulară este adevărată, fie toți oamenii vor fi mântuiți. Ceea ce i se întâmplă unuia singur trebuie să li se întâmple în mod absolut și celor mulți. Dacă cei mulți pe care îi reprezintă Cristos sunt perfect egali cu cei mulți pe care îi reprezintă Adam, atunci toți oamenii fără excepție vor fi făcuți drepți prin ascultarea lui Cristos, cu aceeași certitudine cu care toți oamenii fără excepție au fost făcuți păcătoși prin neascultarea lui Adam. Fie Cristos a murit doar pentru poporul Său, fie toți oamenii vor fi mântuiți. Orice interpretare corectă a cuvintelor lui Pavel nu poate duce la o altă concluzie.

NOTE BIBLIOGRAFICE ȘI EXPLICATIVE

1. John G. Reisinger, Aleşi din Veşnicie (Frederick, MD: New Covenant Media, 2000).

2. W.E. Vine, Vine’s Expository Dictionary of Old and New Testament Words (Grand Rapids: Fleming H. Revell, 1981).

3. Ibid.

4. Ibid.

5. Gerhard Kittel and Gerhard Friederich, editori, The Theological Dictionary of the New Testament, Abridged in One Volume (Grand Rapids: William B. Eerdmans Publishing Co., 1985).

6. American Dictionary of the English Language, 1828, PECULIAR, a. [Latină. Peculiaris, de la peculium – proprietatea cuiva, de la pecus K vite]. Interesesant, dar niciuna din definiţii nu folosește cuvântul straniu.

7. W.E. Vine, Vine’s Expository Dictionary of Old and New Testament Words (Grand Rapids: Fleming H. Revell, 1981).

8. Ibid.

9. Noel Smith, Baptist Tribune, 12, 13.

10. C.H. Spurgeon, Sermons on Sovereignty, 11.

11. Între timp, comentariul lui Robert Haldane asupra Epistolei către Romani a devenit disponibil gratuit pe internet la pagina http://www.godrules.net/library/haldane/haldane.htm.

12. Citiți Sound of Grace: volumul 4, numărul 8 și volumul 4, numărul 9 pe pagina de internet: http://soundofgrace.org/

13. Robert Haldane, Exposition of the Epistle to the Romans (The Banner of the truth: Edinburgh, 1996), 211