Vestea bună a lui Dumnezeu și istoria răscumpărării.

Ghid de Studiu. Epistola către Romani, partea a 2-a

© Nicu Sotir

Biserică Baptistă Logos

www.logosbucuresti.ro

Calendar de Studiu

EPISTOLA LUI PAVEL CĂTRE ROMANI, PARTEA A 2-A

Israel în istoria răscumpărării și trăirea creștină

Structură[1]

V. Rolul lui Israel, 9:1-11:36

A. Tragedia lui Israel, 9:1-5

B. Libertatea suveranității lui Dumnezeu, 9:6-29

1. Lucrarea lui Dumnezeu prin alegere, 9:6-13

2. Scopul lui Dumnezeu este mila, 9:14-18

3. Mânia lui Dumnezeu și mila Lui, 9:19-29

C. Responsabilitatea umană, 9:30-10:21

1. ,,Piatra de poticnire”, 9:30-33

2. Două căi ale neprihănirii, 10:1-13

3. Proclamarea mondială, 10:14-21

D. Promisiunile lui Dumnezeu vor fi împlinite, 11:1-36

1. Rămășița lui Israel, 11:1-10

2. Restaurarea lui Israel, 11:11-24

3. Convertirea lui Israel, 11:25-32

4. Mila lui Dumnezeu, 11:33-36

VI.       Trăirea Creștină, 12:1–15:13

A. Atitudinea creștinului față de Dumnezeu, 12:1-2

B. Atitudinea creștinului față de alți creștini, 12:3-16

C. Atitudinea creștinului față de necreștini, 12:17-21

D. Atitudinea creștinului față de autoritățile civile, 13:1-7

E. Atitudinea creștinului față de oameni în general, 13:8-10

F. Trăind în lumină, 13:11-14

G. Dragoste și libertate, 14:1-15:13

1. Libertatea creștină, 14:1-12

2. Calea păcii și a dragostei, 14:13-23

3. Unitatea Creștină, 15:1-13

VII.       Concluzii, 15:14–16:27

A.      Lucrătorul neamurilor, 15:14–22

B.      Planurile lui Pavel, 15:23–33

C.      Cuvinte elogioase la adresa lui Fivi, 16:1–2

D.      Salutări, 16:3–16

E.      Un avertisment doctrinal, 16:17–20

F.      Salutări de la omenii care erau cu Pavel, 16:21–24

G.      Doxologie, 16:25–27

1. Căderea lui Israel: Scopul lui Dumnezeu în alegere

Pasaj: Romani 9:1-33

Am studiat în prima parte a studiului acestei epistole despre controversele din cadrul comunității creștine din Roma și am văzut cum mândria și natura omului căzut sunt sursa acestora. Neamurile au experimentat mânia lui Dumnezeu fiindcă au batjocorit numele Lui (1:18-32), iar evreii pentru că au dezonorat numele Lui printre neamuri (2:24). Statutul special pe care evreii l-au avut în istoria răscumpărării nu i-a ajutat cu nimic, iar realitatea tristă a vechii perioade pre-Hristos este că cei mai mulți dintre aceștia au fost necredincioși. În aceste trei capitole 9-11, Pavel dezvoltă mai multe aspecte și implicații ale acestui statut special pe care evreii l-au primit, iar în următoarele 3-4 lecții vom privi în amănunt la aceste detalii.

Fiecare dintre capitolele amintite începe cu o afirmație paulină personală, prin care acesta se identifică cu națiunea Israel. Apostolul este preocupat de necredința acestora, fapt care îi provoacă o mare întristare (capitolul 9), se roagă și dorește mântuirea acestora (capitolul 10), având siguranța că Dumnezeu nu i-a respins pentru totdeauna (capitolul 11).

În capitolul 9 Pavel este frământat de gândul necredinței și respingerii națiunii (9:1-3), și nu-și poate explica cum în ciuda beneficiilor, pe care aceștia le-au avut de-a lungul istoriei răscumpărării, l-au putut respinge pe Mesia (9:4-5).

La urma urmei necredința lui Israel nu se datorează faptului că Dumnezeu ar fi nedrept, tocmai pentru că El și-a respectat toate promisiunile făcute. Căderea lui Israel nu se poate atribui decât mândriei acestuia, așa cum Pavel va sublinia la sfârșitul capitolului.

În lumina acestei realități Pavel ridică câteva întrebări fundamentale:

1. Nu mai are putere Cuvântul lui Dumnezeu? (9:6)

2. Gândindu-ne la modul în care Dumnezeu alege în mod suveran, este nedreptate în El? (9:14)

3. De ce îi mai consideră Dumnezeu responsabili pe aceștia? (9:19)

4. Care sunt concluzia și analiza corectă a acestei lucrării divine? (9:30)

- Enumeră din beneficiile pe care Dumnezeu i le-a făcut lui Israel și sunt amintite de apostolul Pavel?

- În ce fel nu toți care se coboară din Israel sunt Israel?

- Cum înțelegi versetul 13, și anume, ,,pe Iacov l-am iubit, iar pe Esau l-am urât”?

- Este corect ca Dumnezeu să ne socotească răspunzători, deși cel care ia deciziile este El?

Pavel răspunde la această întrebare oferindu-ne trei aspecte. În primul rând, Dumnezeu are dreptul olarului peste lutul Lui (9:20-21). În al doilea rând, Dumnezeu de descoperă pe Sine așa cum este (9:22-23). Iar în ultimul rând, pentru că Dumnezeu a prezis în Scripturi lucrurile acestea mai dinainte ca ele să se întâmple (9:24-29).

- Care sunt argumentele textelor din Osea și Isaia pe care le folosește Pavel?

- De ce nu au ajuns evreii la neprihănire?

- Care ar fi o lecție personală pe care ai extrage-o din această lecție?

2. Vina lui Israel: Consternarea lui Dumnezeu față de neascultarea acestora

Pasaj: Romani 10:1-21

Dacă în capitolul 9 Pavel își începe pledoaria vorbind despre suveranitatea lui Dumnezeu în alegere, în acest capitol 10, apostolul subliniază responsabilitatea omului, amintind despre factorul uman în înțelegerea Evangheliei. Aceste două capitole prezintă una dintre tensiunile Scripturii, suveranitate-responsabilitate, și de aceea ambele sunt de-o importanță colosală în analizarea argumentului paulin. În acest capitol, pe lângă necesitatea înțelegerii Evangheliei, mai amintește și de proclamarea Evangheliei (10:14-15) și de răspunsul credinței (10:16-21).

Pavel păstrează și la începutul acestui capitol același ton personal de la începutul capitolului precedent. El prezintă o realitate tristă și aproape de neînțeles: Israel s-a dovedit ignorant în ceea ce privește neprihănirea lui Dumnezeu. Interesant este că Israelul nici nu a cunoscut neprihănirea pe care o dă Dumnezeu și nici nu s-a supus acesteia. Acum oare cum poți să te supui unei neprihăniri pe care nu o cunoști? Cum poți să ajungi să faci un lucru pe care nu trebuia să-l faci? Făcând tocmai un lucru în care crezi și pe care îl consideri valid și autentic. Modul în care evreul a crezut că poate ajunge neprihănit înaintea lui Dumnezeu s-a dovedit eronat și nebiblic. Este o dramă să te gândești la destinul trist al evreului, care deși a avut parte de revelația lui Dumnezeu mai presus de orice altă națiune, a trecut pe lângă înțelegerea corectă a vieții cu Dumnezeu. Acest dramatism poate paște pe orice om religios sincer și evlavios, dar care nu caută să se conformeze adevărului Scripturii. În ce fel cauți tu să ajungi neprihănit înaintea lui Dumnezeu?

- Ce înseamnă în acest caz că Hristos este sfârșitul Legii?

Variante pentru obținerea neprihănirii (10:5-13)

Pavel ne prezintă adevărul cu privire la această frământare discutând implicațiile contrastului dintre neprihănirea oferită de lege și cea oferită de credință.

- Care este aspectul pozitiv al neprihănirii căpătate prin credință?

- Care sunt lucrurile necesare, conform acestui paragraf, pentru a fi mântuit?

Un ultim lucru imperios în vederea mântuirii este propovăduitorul. Pavel dedică câteva versete pentru a sublinia importanța acestui aspect și o face prin patru întrebări consecutive.

1. Dacă păcătoșii trebuie să cheme Numele Domnului pentru a fi mântuiți, cum vor chema ei pe Acela în care nu au crezut?

2. Cum vor crede ei în Acela despre care nu au auzit?

3. Cum vor putea auzi ei despre El fără propovăduitor?

4. Cum vor propovădui despre El, dacă nu sunt trimiși?

Cu acestea fiind spuse, cum se poate explica atunci necredința evreilor? Nu au avut ei parte de toate aceste pregătiri și oportunități menționate mai sus? Dacă în capitolul anterior Pavel atribuie necredința lui Israel hotărârii mai dinainte a lui Dumnezeu, aici în capitolul 10 el o atribuie neascultării lui Israel. Dumnezeu a ales o rămășiță în cele din urmă, lucru reamintit în mai multe versete, însă în contrast cu aceasta avem vina și responsabilitatea națiunii care îl respinge pe Mesia.

- De ce crezi că a folosit Pavel în acest capitol așa de multe referințe din Vechiul Testament?

- Care ar fi o lecție personală pe care ai extrage-o din această lecție?

3. Viitorul lui Israel: Planul lui Dumnezeu

Pasaj: Romani 11:1-32

După ce Pavel a discutat despre necredința lui Israel, despre excluderea acestuia și includerea neamurilor, este gata să exploreze mai multe aspecte cu privire la semnificația promisiunii pe care Dumnezeu i-a făcut lui Israel.

Credincioșia lui Dumnezeu față de Israel văzută în rămășiță (11:1-10)

Acest paragraf este întărit de afirmarea dedicării lui Dumnezeu. Interesant este că Pavel concluzionează cu privire la afirmația lui Dumnezeu bazându-se pe dedicarea sa personală (11:1) și pe Vechiul Testament (11:2b-4), care punctează prezervarea rămășiței de către Dumnezeu. Dovezile atât personale, cât și biblice, pe care apostolul le aduce în sprijinul argumentului său, le bazează pe harul lui Dumnezeu. El afirmă că rămășița există prin harul lui Dumnezeu. Este lucrarea harului lui Dumnezeu care confirmă acest rol al lui Israel în istoria mântuirii. Altfel spus, Israel nu își poate asuma acest rol, ci este doar lucrarea harului.

- În ce fel inițiativa lui Dumnezeu o exclude pe a noastră?

În a doua parte a acestui paragraf, de la 7 la 10, Pavel discută despre situația prezentă a Israelului. În primul rând, vedem că ceea ce Israel ca întreg a căutat nu a obținut. Apoi situația lui Israel în general se desparte în două entități specifice: a rămășiței (în ciuda respingerii naționale au fost indivizi care au răspuns personal evangheliei) și a celorlalți, o mare parte dintre evreii care au fost împietriți. În tot acest capitol el răspunde în mare parte la două întrebări. Prima: Și-a lepădat Dumnezeu poporul?, iar cea de-a doua: S-au poticnit ei ca să cadă?

- Cum poți explica această împietrire sau adormire a unei părți a lui Israel făcută de Dumnezeu?

Această împietrire a celorlalți evrei este dovedită de Scripturi (11:8), pentru că ei spun că Dumnezeu a dat Israelului un duh de orbire până la timpul prezent (11:9) și tot odată această situație prezentă a națiunii împlinește rugăciunea davidică (11:10). Cu acestea în minte, Pavel răspunde la prima întrebare: Dumnezeu deși nu și-a lepădat poporul, l-a împietrit. Apoi, Pavel dezbate perspectiva viitoare cu privire la concetățenii lui (11:11-32), răspunzând la ce-a dea doua întrebare: Nicidecum! Căderea lui Israel, pe care a arătat-o în prima parte ca nu fiind totală, nu este nici finală.

Înșiruirea beneficiilor care au venit peste lume:

1. Prin căderea lui Israel mântuirea a venit deja la neamuri.

2. Mântuirea neamurilor va provoca invidia lui Israel care va duce la plinătatea adevăratului popor al lui Dumnezeu.

3. Plinătatea adevăratului Israel va aduce bogății și mai mari lumii.

- De ce este afirmația lui Pavel din versetul 14 surprinzătoarea? Cum o puteți explica?

- Ce poate să însemne expresia, ,,viață din morți” din versetul 15? De ce?

Douglas Moo concluzionează astfel versetele de 11 la 16:

,,Așadar, ambele ilustrații punctează asemănător: alegerea patriarhilor îl sfințește pe Israel ca și întreg. Israelul etnic nu este lepădat, ci rămâne încă poporul ales al lui Dumnezeu datorită promisiunii făcute părinților (vv.28-29). Contrazice acest fapt argumentul precedent (9:6-13) în care Israelul etnic și Israelul spiritual sunt separați? Acum se pare că Pavel afirmă că tot Israelul este ales datorită relației lor cu patriarhii. Motivul acestei probleme constă în răspunsul oferit de Pavel referitor la apartenența lui Israel la poporul lui Dumnezeu, care este și da și nu. Totuși este adevărat că El nu respinge poporul Israel corporativ, ci a promis că va mântui o mare majoritate a generației de la sfârșitul veacurilor.”

De la versetul 17 până la 22 Pavel avertizează neamurile să nu se mândrească. Și neamurile pot fi tăiate din măslin dacă se depărtează de bunătatea lui Dumnezeu.

- Care ar fi două lecții complementare pe care Pavel le extrage din alegoria cu măslinul? În ce fel ceea ce spune el este relevant și pentru tine?

Concluziile capitolului 11 înainte de doxologie sunt că alegerea lui Dumnezeu este irevocabilă, iar Dumnezeu are un viitor pentru poporul Său, evrei și neamuri laolaltă, fără excepție. Ușor de observat că în centrul întregului argument paulin din primul capitol până acum stă faptul că nu este nici o deosebire între evrei și neamuri, fie în ce privește păcatul, fie în ce privește mântuirea. Dumnezeu își duce la îndeplinire planul Său veșnic și nimeni nu poate sta împotriva acestui lucru.

- Care ar fi o lecție personală pe care ai extrage-o din această lecție?

4. Înțelepciunea și generozitatea lui Dumnezeu

Pasaj: Romani 11:33-36

Pavel începe această doxologie cu o exclamație provocată de bogăția și înțelepciunea lui Dumnezeu. Pavel face referire atât la judecățile de neînțeles ale lui Dumnezeu, cât și la căile Lui, care de asemenea sunt de nepătruns. Mântuirea este un dar care provine tocmai din aceste bogății ale lui Dumnezeu și din înțelepciunea Lui, care a fost ascunsă în Hristos și revelată pe cruce.

Pavel continuă cu întrebări: Cine a cunoscut? ... și Cine i-a dat ceva ...? Întrebările apostolului rezonează cu întrebările profetului Isaia:

Cine a măsurat apele în palma lui şi cerurile cu lăţimea palmei? Cine a strâns pulberea pământului într-o măsură? Cine a cântărit munţii cu cântarul şi dealurile cu o cumpănă? Cine a cercetat Duhul DOMNULUI şi cine L-a îndrumat ca sfătuitor al Său? Cu cine s-a sfătuit El ca să fie luminat? Cine L-a învăţat calea dreptăţii? Cine L-a învăţat cunoaşterea şi I-a arătat cărarea priceperii?

Isaia 40:12-14

Pavel încheie această doxologie cu o afirmația teologică: Din El, prin El și pentru El sunt toate lucrurile. A Lui să fie slava în veci! De aceea noi ca oameni, fără excepție, depindem de Dumnezeu. Este indubitabilă realitatea că toate lucrurile îi aduc Lui glorie. Indiferent cât de mult am încerca noi să furăm din gloria Lui în cele din urmă El va fi proslăvit! Neamurile au eșuat să Îl proslăvească. Evreii s-au poticnit în a reflecta slava lui Dumnezeu înaintea neamurilor. Dar Hristos prin moartea lui pe cruce L-a proslăvit pe Tatăl, și de aceea toate lucrurile creației noi Îl vor proslăvi pe Acela care merită toată cinstea, onoarea și slava.

- Ce observi cu privire la închinarea lui Pavel în aceste versete? Diferă această închinare de a ta? Cum?

- Cum putem să ne asigurăm că închinarea noastră nu va fi niciodată separată de credința noastră în Dumnezeu? De ce este important să nu existe această separare? Pe ce ai tendința să te concentrezi mai mult? De ce?

- Care ar fi o lecție personală pe care ai extrage-o din această lecție?

5. Creștinul în comunitatea credinței

Pasaj: Romani 12:1-21

Este tipic lui Pavel să îmbine doctrina cu practica, credința cu fapta sau comportamentul. Aproape în toate epistolele sale face acest lucru. Acum este interesant că și această secțiune din scrisoarea sa, 12-15, dogma sau crezul, nu lipsește cu desăvârșire. Etica pe care Pavel o propune are la bază o teologie biblică. Nu vorbește despre înșiruiri de caracteristici comportamentele fără a le așeza pe o bază teologică, iar apostolul știe bine lucrul acesta. Pavel ne învață cel mai bine modul în care se prezintă aplicațiile practice ale trăirii creștine. Pavel se concentrează în această secțiune pe toate relațiile prezente în viața celui credincios: cu Dumnezeu, cu el însuși, cu ceilalți credincioși, iar mai apoi în capitolul următor cu cei necredincioși.

Relația noastră cu Dumnezeu: având o înțelegere corectă a închinării (12:1-2).

Primele două versete din capitolul 12 constituie de fapt tema pentru toate celelalte versete până la 15:13, accentuând aspectul dedicării față de Dumnezeu a celui credincios. Cei care se închină lui Dumnezeu îi oferă lui Dumnezeu viețile lor în întregime pentru ca astfel El să fie cinstit și lăudat în tot ceea ce aceștia fac. Nimeni nu poate avea o părere echilibrată despre sine, despre comunitatea creștină și societate dacă nu este transformat de relația verticală cu Dumnezeu. Într-o societate romană consumată de imoralitate și păgânism credinciosul era chemat să fie dedicat lui Dumnezeu cu trupul și mintea. Societatea modernă nu este deloc departe de cea antică, de aceea credinciosul mileniului trei trebuie să fie dedicat acelor principii. Cu siguranță că se confruntă cel puțin cu același lupte și încercări când vine vorba despre păstrarea integrității trupului și minții.

În versetul 1 Pavel vorbește despre o acțiune specifică în care credinciosul se oferă pe sine Domnului; în versetul 2 el prezintă două activități continue ce duc la consumarea intenției din versetul precedent. Prima activitate are un caracter negativ. Credincioșii nu trebuie să se mai alinieze cerințelor lumii (cf. 1 Petru 1:14), ca cetățeni ai cerului (Filipeni 3:20) ei trebuie mai degrabă să se concentreze asupra lucrurilor de sus (cf. Coloseni 3:2). Cel de-al doilea are un caracter pozitiv. Credincioșii trebuie să fie transformați prin înnoirea minții. Verbul folosit aici de către apostol mai apare în alte două secvențe ale Noului Testament: în Marcu 9:2, acolo unde Isus se schimbă la față și în 2 Corinteni 3:18, unde Pavel îi învață pe cei credincioși că trebuie să fie schimbați în asemănare cu Hristos în timp ce privesc slava Acestuia.

- Pavel face referire în versetul 1 la îndurarea lui Dumnezeu. În ce fel ai descrie intervenția lui Dumnezeu în ceea ce te privește?

- În ce feluri ești ispitit să te conformezi culturii seculare în care trăiești? Cum poți să învingi practic tendința ta personală?

Relația noastră cu noi înșine: având o părere echilibrată despre darurile noastre (12:3-8).

Ideea este că această părere cumpătată poate exista doar în contextul unei închinări și transformări autentice. Nu putem ajunge la o perspectivă adecvată despre noi înșine în absența adevărurilor evangheliei. Această lipsă a înțelegerii corecte a evangheliei produce în oamenii fie legalism, fie libertinism. O parafrazare a primei părți a versetului 3 ar suna ceva de genul: Harul produce în om afirmații biblice. De aceea, fără o înțelegere corectă a evangheliei, este imposibil a avea o înțelegere corectă a harului. Cele două sunt strâns legate!

Pavel îi încurajează pe credincioși să nu aibă păreri false despre ei înșiși, în lumina apartenenței lor la comunitatea trupului lui Hristos (vv.4-5) și să pună la dispoziția acesteia darurile primite gratis de la Dumnezeu, precum mântuirea (vv.6-8).

- Care este ispita atunci când privim la darurile altora?

- Regăsești din lista darurilor enumerate de Pavel vreunul care să te caracterizeze? Dacă da, cum îl folosești în folosul comunității Logos?

Relația noastră cu cei credincioși: având o dragoste necondiționată față de familia căreia aparții (12:9-16).

Dragostea domină scena acestei pericope; dragostea care este la inima eticii noului legământ (Marcu 12:28-34; Ioan 13:31-35). Interesant este că în spatele construcției dragostea să fie sinceră, nu există verb în original; literal ar suna mai degrabă, dragostea sinceră. Este ca și cum Pavel ar eticheta paragraful cu un titlu. Restul pericopei prezintă diverse fațete ale acestei dragoste neprefăcute:

1. Dragostea sinceră discerne.

2. Dragostea sinceră este devotată.

3. Dragostea sinceră este entuziasmantă și răbdătoare.

4. Dragostea sinceră este generoasă.

Relația noastră cu potrivnicii: slujind celor care ne vor răul (12:17-21).

Ținând cont de contextul în care apare acest îndemn s-ar putea să facă referire la comunitatea creștină, în care apar multe probleme. Pavel îi încurajează să trăiască nu doar în armonie, ci și să nu se răzbune, întorcând rău pentru rău. Dimpotrivă, dacă am merge pe principiul Domnului Isus, cel credincios trebuie să îl slujească pe dușman, indiferent cine ar fi acesta.

Paragraful conține patru imperative negative:

- Nu blestemați v.14

- Nu întoarceți nimănui rău pentru rău v. 17

- Nu vă răzbunați singuri v. 17

- Nu te lăsa biruit de rău v. 21

- În ce fel înțelegi expresia lui Pavel, luați-vă la întrecere în ce privește respectul? Cum crezi că ar îmbunătăți această atitudine corectă comunitatea creștină modernă?

- Care ți se pare un imperativ greu de aplicat în viața personală de zi cu zi? De ce ți se pare așa de dificil?

- În lumina a aceea ce spune Pavel despre răzbunare, la ce crezi că se referă expresia cărbuni aprinși din versetul 20?

- Care ar fi o lecție personală pe care ai extrage-o din această lecție?

6. Creștinul în relația cu statul

Pasaj: Romani 13:1-7

Relațiile celui credincios se schimbă într-un mod radical în toate aspectele. În primul rând, se închină într-un mod plăcut lui Dumnezeu pe baza relației schimbate cu Acesta (12:1-2); mai apoi, dezvoltă o părere echilibrată cu privire la sine și își vede propria identitate în lumina harului lui Dumnezeu (12:3-8). Poate unul dintre cele mai vizibile transformări are loc la nivelul relațiilor cu cei din comunitatea creștină și chiar cu adversarii. Acestea sunt relațiile celui credincios din capitolul 12. În capitolul 13, Pavel aduce în discuție alte trei relații – cu statul (13:1-7), cu legea (13:8-10) și cu escatologia sau revenirea Domnului (13:11-14).

Legat de termenul autoritate, sunt unii teologi mai pestriți care susțin că Pavel are în vedere chiar și pe îngeri; și acest lucru pentru că în unele cazuri termenul folosit în original, la plural, face referire la autoritățile îngerilor (vezi 1 Corinteni 15:24; Efeseni 1:21; 6:12 etc). Însă nu cred că apostolul ia în calcul, în acest context, acest aspect. Din două motive: (1) pentru că Pavel amintește celor din Colose că cel credincios nu se supune autorităților îngerilor (cf. Coloseni 2:8-15) și (2) pentru că în versetele 6-7 se vorbește despre plata unor taxe, care ar fi imposibil de plătit unor puteri îngerești.

Mai sunt și alte pasaje în Scriptură care dezbat sau prezintă această relație a celui credincios cu autoritățile guvernamentale: Tit 3:1, 1 Petru 2:13-17, Marcu 12:13-17, Matei 22:15-22 și Luca 20:20-26. Pasajul, este evident, se desparte în două:

1. Dumnezeu este Cel care oferă autoritate statului.

1. Nu există stăpânire care să nu fie hotărâtă și instalată de Dumnezeu;

2. Iar cine se împotrivește autorităților se răzvrătește față de Dumnezeu.

1. Dumnezeu are cerințe specifice pentru autorități:

1. Să slujească intereselor cetățenilor;

2. Și să slujească intereselor lui Dumnezeu.

- Există limitări lăsate de Dumnezeu pentru autoritățile guvernamentale? Dacă da, care?

- Care este responsabilitatea principală a statului?

Dumnezeu este suveran peste autoritățile din viața noastră, indiferent de domeniul la care face referire. În pasajul de față sunt multe aspecte controversate care au dat naștere la diverse opinii. Două dintre ele sunt legate de restrângerea și pedepsirea răului și plata impozitelor. Prima, la prima vedere, nu pare așa de controversată, dar să punem puțin paie pe foc: are statul dreptul să pedepsească cu pedeapsa capitală, în vederea restrângerii răului? În ce sens judecătorul poartă sabia (v.4)? Termenul a apărut și mai devreme în epistolă în 8:35 și descrie instrumentul care era folosit în perioada antică pentru execuții. Vorbește Pavel aici despre pedeapsa capitală? Când statul îi pedepsește pe cei care fac răul, acesta își împlinește atribuțiile de slujbaș al lui Dumnezeu în vederea executării mâniei Sale.

În comentariul la acest paragraf teologul John Stott scria, ,,În această distincție dintre rolul statului și cel al individului am putea spune, probabil, că indivizii trebuie să trăiască în conformita-te cu dragostea, nu cu dreptatea, în timp ce statul operează în conformitate cu dreptatea, nu cu dragostea.”[2]

- Cum te raportezi tu personal la iresponsabilitatea autorității sub care te-a pus Dumnezeu?

- Care ar fi o lecție personală pe care ai extrage-o din această lecție?

7. Creștinul în relație cu trecutul și viitorul

Pasaj: Romani 13:8-14

Noua creație se raportează atât la trecut, cât și la viitor. Când facem referire la noua creație, vorbim despre credinciosul în era Noului Legământ, care împlinește esența legii lui Hristos trăind conectat la vremurile escatologice. Este interesant că Pavel vorbește mult în epistola către romani despre datoriile creștinului. La începutul epistolei, apostolul amintește despre datoria pe care o avem de a propovădui evanghelia lumii pierdute (1:14), apoi în capitolul 8 subliniază despre datoria unei vieți sfinte în raport cu Duhul Sfânt, pentru ca la începutul capitolului 13 să consemneze despre datoria față de autorități. De fapt toate acestea sunt încununate de îndemnul din 13:8 de a nu rămâne datori nimănui. În lista acestor datorii este inclusă dragostea, care apare însă ca o datorie neplătită. Realitatea poruncii acesteia este că va rămâne întotdeauna cu același status nemodificat. Este imposibil să ajungi să iubești pe cineva, să tragi linia și să declari: ,,Te-am iubit îndeajuns! Până aici!” Despre această dragoste permanentă, Pavel face două precizări:

1. Este împlinirea legii;

2. Nu face rău nimănui.

Nu cred că idealul despre care vorbește aici Pavel este împlinirea legii. Una dintre interpretările acestui pasaj este că Pavel argumentează că ingredientul esențial trebuie să acompanieze ascultarea față de toate celelalte porunci. Dragostea încununează ascultarea tuturor poruncilor. Însă cred că Pavel mai degrabă, făcând în mod special referire la versetul 10, argumentează că dragostea înlocuiește toate celelalte porunci. Atunci când iubim pe cei din jurul nostru, în mod automat împlinim ceea ce celelalte porunci ale legii cereau. Pavel mai vorbește despre acest adevăr și în 6:14-15; 7:4-6. Pavel folosește aici un limbaj escatologic – împlinește – tocmai pentru a sublinia înlocuirea poruncilor din legea mozaică (vezi Galateni 5:13-15).

- La ce poate duce o înțelegere greșită a acestor versete? Dacă pentru cineva idealul este împlinirea legii mozaice, la ce conduce această interpretare?

- Există vreo legătură între lege și dragoste? Cum explici relația dintre cele două?

- Care este legătura dintre iubirea semenului și iubirea de sine? În ce sens îmi iubesc aproapele ca pe mine însumi?

Când vorbim despre vremurile escatologice, trebuie să înțelegem ceea ce face Dumnezeu și ceea ce planifică El să facă. Sumarul acestor versete poate fi încadrat tocmai în acest tipar: înțelegerea vremurilor duce la o trăire corectă. În prima parte Pavel folosește un indicativ, iar în partea a doua, vorbind despre trăire, utilizează un imperativ.

Realitatea prezentului, deși copleșitoare, este încurajatoare. Proslăvirea, sau în termeni mai moderni – glorificarea, despre care amintea în capitolul 8, este aproape să aibă loc. Noaptea aproape a trecut făcând loc zilei sau cel rău este aproape de final în timp ce ziua Domnului stă să înceapă. Pavel vorbește aici despre apropierea zilei Domnului, în lumina căreia credinciosul trebuie să se trezească și să se conformeze Domnului. Este trist că în zilele acestea pe care le trăim escatologia a ajuns mai mult un domeniu de interes teologic decât o motivație în plus pentru a trăi o viață sfântă.

Pavel se include pe sine în aceste imperative, cel puțin în primele două, pentru a accentua atât urgența, cât și importanța unei vieți sfinte. În toate contextele politice, culturale și sociale credinciosul este ispitit să uite să fie vigilent și să trăiască conform principiilor biblice. Nu degeaba aceste imperative se potrivesc tonului cu care apostolul deschide acest festival de îndemnuri: Să nu vă potriviți/conformați chipului veacului acestuia! Armonia și unirea cu Hristos sunt calea cea mi sigură către o viață victorioasă. De cele mai multe ori credinciosul ajunge victima dorințelor și poftelor egoiste pe care le naște în el însuși. Aceste trei imperative folosite de Pavel aduc aminte de textul din Efeseni 4:17-32 unde, la fel, se vorbește despre dezbrăcare-transformare-îmbrăcare.

- De ce nu meditează oamenii la aceste realități escatologice?

- Ce te motivează pe tine mai mult? Trecutul, prezentul sau viitorul? De ce?

- Cum este posibil să ajungi să nu împlinești poftele cărnii?

- Care ar fi o lecție personală pe care ai extrage-o din această lecție?

8. Comunitatea creștină este o comunitate altruistă

Pasaj: Romani 14:1-15:13

Dacă în prima parte (12:1-13:14), apostolul a fost destul de general cu privire la sfaturile lui, acum se concentrează pe un aspect specific comunității din Roma. Pavel devine preocupat concret cu întrebări despre consumul de carne și vin și ținerea sărbătorilor sfinte. Se pare că în comunitatea respectivă exista un oarecare conflict între conservatori și ,,progresiști”, între cei blocați în vechea eră și cei cu conștiința luminată. Deodată ce Pavel se adresează acestei probleme înseamnă că a fost informat de cineva despre aceste neînțelegeri. Deși problema nu pare de-o importanță ieșită din comun, Pavel se folosește de oportunitate pentru a prezenta niște principii izvorâte din convingeri personale (14:1,22,23), dragoste (14:15), exemplul lui Hristos (14:9, 15; 15:3,7-8) și loialitatea altor credincioși (15:13). Discuția se termină cu o rugăminte pentru unitate.

Cine sunt cei ,,slabi”? Probabil că evreii creștini care erau membrii ai comunității; iar cei ,,puternici” în consecință creștinii proveniți dintre neamuri. Deși nu există prohibiții cu privire la mâncare și băutură, se știe că unii evreii nu mâncau carne și nu beau vin, în mod special cei răspândiți în diaspora printre păgâni. Creștinii evreii se temeau să nu consume carne care a fost oferită la idoli, și care în consecință era considerată ,,necurată” (vezi și 1 Corinteni 8). Atât termenii specifici grecești koinon folosit pentru ,,necurat” din 14:14 și kathara, pentru ,,curat” din 14:20, cât și contrastul dintre evrei și neamuri din 15:7-13 ne sugerează că Pavel, atunci când se referea la ,,slabi”, vorbea într-adevăr despre evreii creștini.

Este important de subliniat faptul că în contextul acesta problema principală este credința. Pavel nu contrastează aici o voință puternică cu una slabă, ci el vorbește despre credințele greșite ale celor care sunt slabi. Celor slabi le lipsește înțelegerea corectă cu privire la libertatea creștinului. Aceasta a rămas și în zilele noastre o discuție sensibilă, iar unii ajung să aibă o conștiință slabă, neinstruită în Cuvânt, exact ca a fraților slabi din Roma.

Pavel stabilește în primul rând principiul fundamental al acceptării fraților, principiu care ghidează întreaga discuție. Apoi, bazat pe acest principiu enunțat, apostolul îi îndeamnă pe frați să nu-i condamne și nici jignească în nici un fel pe cei slabi (14: 2-23). Ei trebuie să se comporte în felul acesta inspirați fiind de modelul lui Hristos care în toate a fost altruist cu cei din jurul Lui (15:1-4). Iar rezultatul unor astfel de atitudini creștinești va fi armonia în închinare și părtășie (15:5-13).

- Care este diferența dintre ascetism, legalism și iudaism? Există un numitor comun dintre cele trei?

- Cum identificăm care sunt lucrurile esențiale și care rămân neesențiale? Care sunt câteva lucruri neesențiale care par să frângă unitatea comunității Logos?

- De ce îți este așa de ușor să îi judeci și jignești pe cei legaliști?

Nu distrugeți relația cu cei slabi

Pavel își construiește aceste sfaturi pe care le oferă fraților din Roma pe 5 adevăruri:

1. Dumnezeu i-a primit pe acești frați, așadar nu îi disprețuiți (14:2-4)

2. Hristos a murit și a înviat pentru ei la fel cum a făcut-o și pentru tine, așadar primiții bine sunt frații voștri (14:4-10, 14-16)

3. Dumnezeu va judecat pe toată lumea, așadar nu îi condamnați (14:10-13)

4. Împărăția lui Dumnezeu este mai importantă decât mâncarea și băutura, așadar nu îi jigniți (14:17-21)

5. În relația cu Dumnezeu încredințarea își are menirea ei (14:22-23)

Hristos a fost altruist cu cei din jurul Lui

Este evident din tot ceea ce spune Pavel aici, și nu numai aici ci și în alte epistole, că cel credincios este responsabil să îi edifice pe frații și surorile lui având tot timpul în mintea lui nevoiile și foloasele lor. Altruismul absolut a fost văzut în toată frumusețea lui în viața Mântuitorului. El rămâne inspirația finală a celor credincioși când vine vorba de slujirea și binele celorlalți.

- Care este scopul slujirii noastre? De ce suntem altruiști? De ce a fost Isus altruist?

- Cum poți să îți dai seama care este atitudinea potrivită pe care ar trebui să o ai față de ceilalți?

- La ce speranță specifică se gândește Pavel atunci când încheie această secțiune?

- Poți să identifici două principii particulare, prezentate de Pavel în aceste capitole, care s-ar aplica tuturor bisericilor din toate timpurile?

- Care ar fi o lecție personală pe care ai extrage-o din această lecție?

9. Gânduri finale. Perspective viitoare de călătorie

Pasaj: Romani 15:14-33

Odată cu rugăciunea din 15:13, Pavel își încheie scrisoarea cu câteva gânduri, perspective și saluturi. În primul rând, înainte de saluturi, Pavel se gândește la călătoriile sale. El vorbește de la 14 la 21 despre chemarea sa specială la lucrare și călătoriile trecute. Apoi de la 22 la 29 amintește despre planurile lui viitoare și legătura acestora cu comunitatea din Roma. Încheie aceste gânduri legate de călătoriile sale cu o cerere de rugăciune (30-33).

Pavel este umil în introducerea acestor gânduri, recunoscând că a fost îndrăzneț în ceea ce le-a scris, dar că responsabilitatea chemării l-a motivat la cele spuse. Pavel nu îi flatează când le spune că ei sunt ,,plini de toată cunoașterea”, ci mai degrabă politicos. Această politețe nu este doar o gândirea ideală, ci reflectă credințele apostolului în evanghelie, care ,,este puterea lui Dumnezeu” pentru mântuire și transformare. Pavel le-a amintit deja că zvonul despre credința lor circulă global (1:8). Pavel nu dorește în niciun fel să-i facă să depindă de el, ci mai degrabă prin aceste aprecieri îi încurajează să continue aventura credinței lor personale și independente.

De ce se laudă Pavel cu chemarea și slujirea lui? A te slăvi sau te lăuda cu ceva poate fi rău doar dacă încerci să îți iei credit pentru realizări; însă atâta timp cât prezinți autorul produsului, adică pe Dumnezeu, o astfel de laudă este adecvată. Pavel este plin de recunoștință la adresa lui Dumnezeu pentru tot ceea ce a făcut în călătoriile sale trecute.

- De ce are Pavel dreptul să scrie cum scrie? Există aspecte pe care le-am putea transpune și în viața liderilor de azi?

- Ce înseamnă o lucrare de succes?

- Care erau lucrurile care aveau întâietate pentru Pavel?

Care sunt următoarele destinații ale lui Pavel? Ierusalim, Roma și Spania. Pavel nu se ascunde să le descopere toate perspectivele și motivațiile călătoriilor sale. El conchide cerându-le acestora să se roage pentru două lucruri specifice:

- Să fie păzit de necredincioșii din Iudeea.

- Sfinții din Ierusalim să primească lucrurile colectate.

- Cum ți se par cererile de rugăciune ale lui Pavel? În ce fel le compari cu ale tale?

- Ce ai putea învăța despre voia lui Dumnezeu din aceste gânduri și perspective pe care Pavel le prezintă despre călătoriile sale?

- Care ar fi o lecție personală pe care ai extrage-o din această lecție?

10. Saluturi finale

Pasaj: Romani 16

La sfârșitul acestei epistole întâlnim aspecte tipice epistolelor pauline: recomandări ale partenerilor de lucrare, în cazul acesta Fivi (16:1-2), sfaturi adresate altor credincioși și salutări din partea altora. Ceea ce este foarte neobișnuit cu privire la această epistolă sunt numeroaselor saluturi. Pavel cere fraților și surorilor să salute 26 de persoane, două familii și 3 comunități de casă. Iar ceea ce face aceste saluturi mai neobișnuite ține de faptul că Pavel nu vizitase niciodată Roma.

- Ce îl determina pe Pavel să o recomande pe Fivi?

- Cum putea Pavel să cunoască așa de multe persoane dintr-o biserică pe care nu o vizitase niciodată?

- Ce lucruri interesante poți sublinia despre comunitatea din Roma? Putem învăța și noi la Logos ceva din ele?

- Ce are de-a face pacea cu zdrobirea lui satan din versetul 20?

- Care sunt elementele pe care le observi în doxologia lui Pavel de la final?

- Care ar fi o lecție personală pe care ai extrage-o din această lecție?

După lista lungă de saluturi și recomandări, și după elementul revoluționar cu privire la statutul femeii în comunitate, Pavel îi avertizează cu privire la învățăturile false și îi încurajează cu promisiunea escatologică a zdrobirii lui satan. Pavel își îndreaptă ultima atenție către Dumnezeu slăvindu-L pentru toate lucrurile pe care numai El le poate face. Își aranjează cuvintele în așa fel încât să repete unele dintre ideile cheie regăsite în conținutul scrisorii:

care este în stare                    cf.1:4,16

să vă întărească                      1:11

evanghelia mea                      1:1,9,16; 2:16

descoperirea/descoperită     1:17; cf. 3:21

scrierile profetice                   1:2; cf. 3:21

să creadă și să asculte/ toate națiunile      1:5

doar Dumnezeu                     3:29-30

Dumnezeul înțelept               11:33-36

Această ultimă descriere a lui Dumnezeu ne reamintește că planul pe care El l-a hotărât pentru toată creația este înțelept și bun. Să i ne alăturăm apostolului dându-i glorie lui Dumnezeu prin Isus Hristos!

Note

[←1]

Leon Morris, The Epistle to the Romans, (Grand Rapids, Michigan, Wm. B. Eerdmans Publishing Co., 1988), 34.

[←2]

John Stott, Epistola lui Pavel către Romani, (Cluj Napoca, Editura Logos), 387