І

Цигарка тліла в попільничці. Дим завісою стояв у салоні, але водій не відчиняв тонованих вікон бехи. Авто повзло зі швидкістю сорок кілометрів на годину і гальмувало перед кожною зупинкою. Рушало, коли починала рух жовта маршрутка № 478.

Поки машина стояла, водій брав до рук телефон і гортав фотографії в інстаграмі. На кожній із них була зображена красива молода брюнетка. Ось вона в чорній сукні з неприпустимо глибоким вирізом тримає келих мартіні й усміхається як коняка; на іншій — із двома хвостиками на голові, як у школярки, тримає в руках паскудну маленьку шавку; далі – у пафосній позі сидить на носі п’ятсоткубової моторної яхти чи стоїть біля блискучого ягуару. Під кожною з фотографій тисячі лайків і сотні коментарів.

Була майже одинадцята вечора, і Ната поверталася з роботи останньою маршруткою. Як дурепа, вона простояла в «Будда барі» вісім годин за стендом Loreal Professional і пропонувала пробники київській еліті. Увесь день на ногах, ще й довелося вислуховувати зверхні репліки від світських левиць і зализаних мажорів.

Ната потерла втомлені ноги, які вже вкрилися сиротами від холоду. На ній була простенька чорна сукня, що не сягала колін. І якщо вдень було тепло, то тепер вона жалкувала, що не послухалася матері й не взяла з собою джинси й светр.

На цих рекламних акціях гроші платили мізерні – за день чотириста гривень, але й ті ще не виплатили. Ірма Василівна сказала, що клієнт перерахує їх лише наступного тижня. Хотілося послати під три чорти і і її, і клієнта, але роботу втрачати не хотілося.

Наті так кортіло вирватися з цієї довбаної маршрутки, з клятої Троєщини, зі злиднів, у яких жила її родина. Вона все ще не втрачала надії, що саме модельна кар’єра і стане її трампліном у краще життя.

А доки краще життя було лише у мріях, дівчина імітувала його в інстаграмі. Ось і зараз обробляла фотографію для інсти. Щоправда, це було не так просто, бо якийсь п’яний чоловік час від часу навалювався на неї зі своїм перегаром. Проте встати було не варіантом, ще хтось облапає у штовханині, в останню марштурку набилася купа людей.

Фотографію, яку розгладала Ната, для неї відзняв знайомий фотограф. У студії стояла декорація літака. Усе виглядало майже як справжнє: два старенькі крісла бізнес-класу,  ілюмінатори, вітальний келих шампанського.

На фото Ната лежала, вкрита картатим пледом і з маскою для сну на обличчі. На столику поруч – паспорт, з нього стирчав корінець авіаквитка. Ната задоволено всміхнулася, їй сподобалося, що з цього вийшло. Вона завантажила фотку з підписом: «Хто вгадає, куди я зараз лечу?».

Маршрутку струснуло, чолов’яга не втримався на ногах й гепнувся прямо на Натині голі коліна.

Дівчина зойкнула й почала його штовхати, та це було те саме, що штовхати труп.

Хлопець, який стояв поруч, побачив її муки й стягнув чоловіка з Нати.

— Стій і тримайся за поручень, а то викину з маршрутки. – сказав хлопець. – Ти мене пойняв?

П’яничка щось пробурмотів у відповідь, проте з усіх сил намагався триматися.

У Нати задзвонив телефон – старенький Samsung Note, хоча майже у кожному інстаграмному дописі в неї засвітився останній айфон. Що ж, власне, це також був лише знімальний реквізит.

На екрані висвітилося «Мама».

— Алло, мамусю, привіт, – сказала Ната.

— Привіт, сонечко. Як все пройшло? – спитала мама.

— Ой мама, краще не питай, – зітхнула Ната. – Дуже стомилася.

— Коли це скінчиться? – спитала мама.

— Мам, не починай, будь ласочка, – сказала Ната.

— Ти скоро? – запитала мама. – Ми з татом хвилюємося.

— Так, хвилин десять-п’ятнадцять. Буде щось перекусити? Я голодна як вовк.

— Знову не погодували! Знущання, а не робота. От якби до мене у кафе пішла! – бідкалася мама. – Я тоді ставлю борщ грітися. Зроблю салатик.

— Дякую тобі, матусю, – сказала Ната. – Люблю тебе.

— І я тебе, моя дорога. Чекаємо.

— Наступна – Марини Цвєтаєвої! – підвищив голос стомлений водій. Ната частенько його бачила. Він був доволі молодим, високим і не схожим на більшість потасканих київських водіїв із довколишніх сіл.

«Як розбагатію, куплю машину й найму його. Буде тільки мене возити».

Наті спало на думку, що під наступним постом в інстаграмі потрібно вставити цитату з якогось вірша Цвєтаєвої. Хіба дарма вона чує це ім’я двічі на день? «Хай думають, що я не тільки гарна, а й начитана».

Швиденько загуглила «Марина Цвєтаєва, вірші».

Серед сотень пропонованих варіантів їй трапився цей:

Быть нежной, бешеной и шумной,

Так жаждать жить!

Очаровательной и умной,

Прелестной быть.

«О! Ось цей просто бомба, наче справді про мене», – Ната аж очі закотила від передчуття нових улесливих коментарів. Лишилося тільки придумати якийсь романтичний образ і обрати красиву локацію. «Може, міст закоханих? Ні, треба щось статусніше. О, тераса ресторану на даху “Прем’єр Палацу” якраз підійде – у нас часто там проходять івенти. Одягну те синє плаття, зіпруся на перила й задумливо дивитимусь у бік Володимирського собору».

— Марини Цвєтаєвої! – крикнув водій.

Ната вискочила на вулицю. На зупинці сиділа компанія молодиків напідпитку. Вони по черзі передавали один одному дволітрову пляшку пива.

— Киць-киць-киць! Куди ти так біжиш? Ходи до нас, пива вип’єм, – сказав їй услід хлопець п’яним басом. Решта зареготала.

Ната вдала, що не почула, і швидко перебігла на протилежний бік вулиці.

«Коли це все скінчиться? Я варта кращого».

По спині забігали мурахи.

«Хоч би ці гопники не пішли за мною».

Ната озирнулася й полегшено зітхнула, бо хлопці залишилися на зупинці. До її будинку було зовсім недалеко, але можна було ще зрізати через школу. Вона ходила цією дорогою, відколи себе пам’ятає.

«Треба було попросити тата мене зустріти», – подумала Ната.

Раптом щось заскреготіло у неї за спиною. Перехопило подих. Ната озирнулася – це був якийсь дядько на іржавому велосипеді. Він проїхав повз і навіть не подивився у її бік. На рамі велосипеда лежав великий чорний пакет. Ната одразу намалювала собі в голові кілька жахливих припущень про те, що там усередині. Вона притисла дерматинову сумочку Gucci до грудей і пришвидшилася.

Майже пробігла повз гуртожиток Києво-Могилянської академії. «Лиш вона-а-а, лиш вона-а-а, сидітиме сама-а», – на балконі третього поверху виднілися силуети студентів, які співали під гітару.

До дому було вже рукою сягнути.

«Фух, і сьогодні пронесло», – подумала Ната.

Біля під’їзду ні душі. Ната вже дістала з сумочки зв’язку ключів, на яких висів магнітний брелок.

— Ната! – почула вона у себе за спиною.

Дівчина швидко озирнулася, але за мить її плечі розслаблено опустилися.

— Ой, що ти... – здивувалася Ната.

Щось вкусило її за шию. Різкий біль пронизав усе тіло. Ната схопилася за місце укусу. В очах потемніло. Вона випустила ключі, вони гучно брязнули об асфальт. За ними «брязнула» і Ната. Темний силует затулив собою тьмяне світло ліхтаря. Хтось підняв ключі й схилився над її обличчям.

— Мамочко, – пробелькотіла Ната перед тим, як втонути у темряві.

ІІ

— Алексе, я тебе дуже прошу, заспокойся, – лагідно сказала Рита. Вона спробувала доторкнутися до його обличчя, проте він відсахнувся.

Вони приїхали в «Авалон» десь о дев’ятій і за три години вже встигли добряче накидатися: Алекс випив чотири «лонг-айленди», Рита — три «мартіні» з Алексом і п’ятдесят грамів горілки на барі, поки він ходив у вбиральню.

Усе йшло просто чудово. Рита танцювала, публікувала фотографії в інсті. Вона зробила вже тридцять «сторіз». Алекс сидів за столиком й жлуктив свої коктейлі. Дівчина час від часу підходила до нього й намагалася вмовити його потанцювати. Хлопець відмовлявся, тож Рита йшла танцювати сама. Щоправда, танцювала вона добре, хоч і занадто відверто та сексуально, тому не дивно, що час від часу до неї «підкочували» різні персонажі. Алекс намагався не звертати уваги, але що більше алкоголю він у себе вливав, то менше залишалося терпіння.

Два здорові бугаї, охоронці Вася й Русік, за свій вік бачили всяке. І як на порозі клубу вбили бізнесмена, і як дівчина під час танцю встромила каблук хлопцю в око, і як один пришелепкуватий забіг із сокирою й намагався зарубати ді-джея. Тому вони майже не зважали на парочку, що голосно сварилася перед входом. Поки ніхто нікого не вбиває, вони й пальцем не ворухнуть, таким був наказ керівника.

— Як думаєш, він їй вмаже? – спитав Вася.

— Та де там. Він ледве на ногах стоїть, – сказав Русік.

— Ставлю сто гривень, що зарядить, – сказав Вася.

— О! Легкі гроші. Підтримую, – сказав Русік, затираючи руки.

Окрім цих двох, на вулиці стояло ще з десяток відвідувачів клубу, хтось курив, хтось розмовляв по телефону.

— Рита, якого хєра ти твориш? – Алекс, що був майже на голову вищий від дівчини, нависав над нею, як шуліка. На ньому були темні джинси, сорочка з написом Dolce & Gabbana на всю спину. На Риті – червоне плаття з глибоким вирізом з прокату Oh My Look. Алекс видихнув цигарковий дим дівчині в обличчя. Вона відмахнулася рукою від диму й водночас від Алекса.

— Чого ти завівся, я його навіть не знаю, – намагалась спокійно говорити Рита. – Він підійшов, спитав, як звати. Я йому сказала, щоб відвалив.

— Я бачив, що ти йому всміхалася! – Алекс зціпив зуби й спробував харкнути, проте в нього не вийшло зробити це брутально, і слина ляпнула на черевика. – Ще скажи, що він тобі не сподобався?

— Дурненький, тільки ти мені подобаєшся! – вона спробувала його обійняти, але він перехопив її зап’ястя, сильно стиснув і повільно опустив донизу. Потім відсмикнув свої руки та зробив крок назад, махаючи пальцем у неї перед очима.

— Ні-ні-ні, дорогенька! Цей номер зараз не пройде. Я тепер все розумію! – Алекс зробив ще один хиткий крок назад. Його нога потрапила на край бордюру, і він ледь втримав рівновагу.

— Слухай, ти п’яний. Давай зараз поїдемо до тебе, ляжемо спати, а завтра вже поговоримо.

— Я – п’яний? – на його обличчі було щире здивування. – Так, походу я п’яний. Але це нічого не змінює. То кажи, хочеш бути з цим шмаркачем? – Алекс затнувся на цій фразі, проковтнувши половину звуків. Затягнувся ще раз і знову випустив цигарковий дим Риті в обличчя.

— Алекс, йди в баню! – випалила вона та пішла у бік Володимирського собору.

— Е-е-е ні, ми не закінчили! – Алекс кинувся за Ритою й різко смикнув її за ліву руку, розвернувши до себе обличчям.

— А-а-а! Боляче! – Рита вдарила його маленьким кулачком в груди. – Відпусти!

Алекс стис пальці вільної руки в кулак і заніс її для удару.

— Ще раз мене вдариш, отримаєш у відповідь! – гаркнув він.

— Відпусти мене! – верескнула дівчина і стукнула його знову, цього разу сильніше.

Рефлекторно його м’язи напружилися, рука приготувалася до удару, однак ні на міліметр не зрушила з місця. Мертвою хваткою її тримав Вася, потуги Алекса навіть не похитнули його.

— Пусти! – крикнув Алекс.

— Відпусти дівчину, – спокійно сказав Вася.

Хоч яким п’яним був Алекс, розміри охоронця, що більше скидався на єті, ніж на людину, не дали йому почати бійку. Він відпустив руку Рити. Охоронець відпустив його. Алекс злісно подивився спершу на Риту, а потім на Васю.

— Ну ти, баран, і нарвався! Ти знаєш, хто я такий? Ти знаєш, що тобі за це буде? Ти в мене на колінах будеш стояти і кров’ю вибачення вихаркувати! – хитаючись, вимовив Алекс. – Зрозумів?!

Вася посміхнувся. Він майже щодня чув подібні погрози і вже звик сприймати їх як належне.

— Побачимо, як ти скоро будеш шкіритись, – Алекс погрозив йому пальцем і, бурмочучи собі під носа матюки, пішов назад до клубу.

Рита потерла ліву руку, ніби перевіряючи, на місці вона чи ні.

— Не звертайте уваги, – сказала вона охоронцю. – Він просто п’яний. Проспиться й усе забуде.

Охоронець угукнув у відповідь і пішов до входу.

— Ну і нафіга? – спитав його Русік. – Ти ж сто гривень програв.

— На, вдавися. – Вася дістав з гаманця сотку.

— І що лише така романтична натура робить у такому потворному тілі, – заржав Русік.

— Завтра на тренуванні ця романтична натура з тебе все лайно виб’є, – сказав Вася й жартома вдарив його у плече.

Рита сперлася на паркан, дістала цигарку й закурила. Вона випустила кільце диму, яке нахромилося на баню Володимирського собору. Хоч була вже майже північ, припаркованих на вузенькій вулиці Леонтовича автомобілів не меншало, навпаки – вони все прибували, але, не знайшовши місця для зупинки, їхали далі.

Алекс, грубо розштовхуючи людей на танцполі, прорвався до бару й важко всівся на високий стілець.

— Ей, – крикнув він бармену. – Ей, гарсон! – він спробував клацнути пальцями, проте звуку не сталося. Тоді він вклав пальці до рота й свиснув, як його вчив покійний батько. Та жоден бармен, який себе поважає, не відізветься ні на «гарсона», ні тим паче на свист. От і цей бородатий хіпстер за баром вдав, що нічого не почув і не побачив.

— Але ж і борзий тут бармен! – пролунав голос зліва. – Я його вже десять хвилин докликатися не можу.

Алекс повільно повернув голову й побачив того мудака, якому усміхалася Рита. Він був невисоким, із довгими брудними патлами, обличчя вкрите якимись прищами чи пігментними плямами. Воно було вдягнене як Томас Андерс з дискотеки 80-х – широкі штани, біла футболка й рожевий піджак.

Алекс зліз зі стільця, ніби не звертаючи на хлопця увагу, але потім, зі швидкістю, яку не можна було очікувати від людини, що стільки випила, схопив його обома руками за комір піджака і з усієї сили вдарив головою в ніс. Як то кажуть, «взяв на Одесу». При цьому Алекс продовжував тримати його за піджак.

— Ти що, дебіл! – заверещав хлопець, однією рукою тримаючись за ніс, другою намагаючись відштовхнути Алекса. Кров почала юшити зі швидкістю налива пива з кега, утворюючи червоний слинявчик на футболці.

Алекс легко відштовхнув його руку. І ще раз штовхнув хлопця.

— Ти спиш із нею? – прошипів Алекс.

— Рятуйте! – хлопець кволо пручався, а помітивши, що ніхто не реагує, зовсім перестав. – Ти про що взагалі?

— Не про що, а про кого! – гарчав Алекс. – Дівчина в червоній сукні, до якої ти, мудило, щойно підходив!

— Ти хворий? Яка дівчина?! – заверещав той.

— Ще раз мене хворим назви, і я тобі всі зуби виб’ю!

Алекс підніс руку для удару та на мить озирнувся перевірити, чи не стоїть за ним здоровило-охоронець, щоб знову її перехопити. Крім людей, що «дриґалися» в алкогольному екстазі, і яким було абсолютно на все плювати, там нікого не було.

— Усе-усе, згадав! Заспокойся, – скривившись від очікування удару, пробелькотів хлопець. — Я просто спитав, чи не хоче вона зі мною потанцювати, а вона сказала, щоб я відвалив і кивнула кудись у бік столиків. Я зрозумів, що вона тут не сама й пожартував, що зухвало було думати, що така красуня одна. Вона посміхнулася, і я пішов. Це все.

Алекс послабив хватку, і парубкові нарешті вдалося вирватися. Він зробив кілька кроків назад, щоб руки Алекса були на безпечній від нього відстані.

— Мужик, ти розумієш, що я цього так не залишу. - сказав він.

— Шуруй звітси, поки ти реально мене не розізлив. - сказав Алекс.

— Ну, ну. - бовкнув хлопець та зник у натовпі.

Та Алекс вже й забув про нього.

— Що я накоїв? Риточка, моя рідненька! – промовив Алекс.

Він схопив себе за ліве плече і стиснув до болю. Подивився на годинник – п’ять хвилин на першу. Треба йти. Ні Васі, ні Русіка вже не було. Певно, змінилися, тому що біля входу стояли вже зовсім інші горили. Алекс вибіг на вулицю, до місця, де залишив Риту. Потім оббіг квартал довкола.

— Рита, Рита! – кричав він так, що чути було на весь район.

Проте її ніде не було. Алекс вихопив з кишені айфон і натиснув на Ритин номер, що стояв у списку обраних одразу після номеру мами.

— Телефон абонента знаходиться поза зоною досяжності… — холодний, сексуальний голос дівчини, що записувала ці повідомлення для «Київстар», звучав, як знущання. Курва.

Алекс швидко повернувся до клубу.

— Де вона? – крикнув він охоронцям.

— Хто? – обізвався Коля, який стояв зліва від входу.

— Моя дівчина, Рита.

— Хрін її знає, – флегматично відповів Коля.

— Як вона виглядала? – спитав Толя, який стояв праворуч.

— Брюнетка, – невпевнено сказав Алекс, ніби сам намагався згадати. – Висока. Довга червона сукня. Груди третього розміру.

Перед очима у Алекса з’явилась жахлива картина. Чорний асфальт. Майже немає світла. Проте Алекс бачить дівчину у червоному платті, що лежить долілиць. Це Рита. Він підбігає до неї. Кричить: «Рита! Рита!». Однак дівчина мовчить, не рухається. Алекс стоїть біля неї, вагається, бо боїться найстрашнішого. Потім збирається з силами і перевертає…

— Ні, точно не бачив, – сказав Толя й вирвав Алекса з полону примари. Охоронець усміхнувся і подивився на свого напарника. — Третій розмір я б точно запам’ятав.

— Ага, – гигикнув у відповідь Коля.

— Дебіли, – буркнув Алекс і забіг назад у клуб.

Алекс носився серед спітнілих тіл, які завмирали з кожним блиманням стробоскопів, шукаючи серед них Риту. Брюнетка в червоній сукні ледве не вліпила йому ляпаса, коли він схопив її за плече й розвернув до себе. Рити ніде не було. Хлопець знову спробував її набрати — результат той самий.

Протискуючись і штовхаючи людей на танцполі, Алекс підійшов до підвищення, на якому грав сет ді-джей. Хлопець помахав руками, намагаючись привернути до себе увагу, проте діджей його не помітив. Тоді Алекс видерся до нього й схилився над пультом. Ді-джей зняв навушники.

— Я працюю тільки за своєю програмою, – закричав ді-джей. – Хочеш «на замовлення» – тобі у сільський клуб.

Алекс дістав сто доларів і простягнув їх ді-джею.

— Мені потрібно зробити оголошення, – крикнув Алекс.

Діджей взяв бакси, покрутив їх і сховав до кишені. Потім зробив запрошувальний жест рукою.

— Зараз, секунду, трек закінчиться, – закричав ді-джей.

— Я не можу чекати, – крикнув Алекс йому на вухо й постукав пальцем по годиннику.

Ді-джей кивнув. Він підійшов до пульта й приглушив звук. Зал незадоволено загудів.

— Давай, тільки швидко. - сказав діджей та встромив мікрофон Алексу в руку.

Алекс закашляв у мікрофон.

— Рита! Чуєш мене. Ритулька. Якщо ти мене чуєш, то знай, що я останній мудак. Вибач мене. Я буду тебе чекати біля бару. Приходь, будь ласка.

— Пішов ти! – крикнув хтось із танцполу.

— Врубай музику!

Ді-джей підсунув повзунки на пульті догори, й залунала музика. Танцпол із безлічі невдоволених індивідів перетворився на одну рухому масу.

Алекс простояв біля бару хвилин десять. Рити не було.

— Вона образилася на мене й пішла додому, – сказав Алекс бармену. – Я не хотів її кривдити. Ну з ким не буває, трохи перебрав.

Бармен подивився на нього, проте нічого не відповів.

Алекс дістав телефон і викликав Uber. Програма показала, що чекати п’ятнадцять хвилин.

Бородатий бармен почав крутити й перекидати пляшку за спиною з руки в руку, викликаючи шалений виск у дівчат, які сиділи за стійкою.

— Друг, налий мені, будь ласка, п’ятдесят Jameson, — сказав Алекс.

— Ти ж щойно казав, що перебрав, — відповів бармен.

— Твоя правда. Давай сто.

Бармен посміхнувся й підморгнув.

Алекс дочекався, коли бармен наллє йому віскі. Кинув двісті гривень і схопив склянку.

— Саша, дай мені, будь ласка, ключі, – голос Рити пролунав зненацька.

Алекс розвернувся так швидко, що розплескав половину напою.

— Рита, Риточка, – Алекс відставив склянку. — Рідненька, пробач мені. Я так тебе люблю!

Він поліз обійматися.

— Я тебе дуже прошу, – сказала вона суворо. – Віддай мені ключі... І дай трохи грошей на таксі.

— Вибач мені, – Алекс старанно вдавав побитого собаку. — Я не знаю, що на мене найшло.

Рита мовчки стояла, дивлячись повз нього й склавши руки на грудях.

— Ритулька... Ну що мені зробити, щоб ти мені пробачила? Хочеш, я на коліна стану?

Алекс завзято гепнувся на коліна.

Дівчата, що сиділи за баром, озирнулися.

— Перестань, – зітхнула Рита. – Вставай.

— Не встану, доки ти мені не пробачиш, – Алекс схилив голову, ніби для екзекуції на пласі. — Я просто дуже тебе люблю. Як побачив того шмаркача, накрутив собі всякого. Пробач мені.

— Ти зробив мені дуже боляче. – Рита потерла зап’ясток там, де Алекс її схопив. – Ти знаєш, яка ніжна в мене шкіра. Обов’язково синці будуть.

Алекс підняв голову.

— Ну хочеш вдар мене! З усієї сили бий, – він завмер, чекаючи на удар.

Натомість Рита ніжно торкнулася його підборіддя.

— Пообіцяй, що більше ніколи не зробиш мені боляче, – сказала вона.

— Я обіцяю. Клянуся життям.

— От клястися не треба, – сказала вона тихо. – Вставай вже, їдьмо додому.

Стоячи на колінах, Алекс обійняв її за ноги та вперся головою в живіт.

— Пробач мені, – повторив він.

— Вставай, чудо-юдо ти моє, – Рита потріпала його волосся. – Вставай, кажу.

Дівчата, що сиділи за баром, перезирнулися й невдоволено гмикнули. Очевидно, вони не схвалювали такого швидкого прощення.

Алекс встав, обійняв її вже за талію й спробував поцілувати. Рита відсторонилася.

— Не будь нахабою. Я тобі ще не пробачила.

— Пойняв, пойняв, — посміхнувся Алекс.

Раптом у нього задзвонив телефон. Номер невідомий. Він подивився на екран, потім на Риту, ніби питаючи в неї дозволу відповісти. Рита кивнула.

Дзвонив водій таксі. Він сказав, що вже чекає з боку Богдана Хмельницького, одразу за поворотом, бо біля клубу й на смарті нема куди всунутися.

— Добре, зараз виходимо, – сказав Алекс і повернувся до Рити. – Я зовсім забув, що викликав таксі.

— Ти що, хотів поїхати без мене? – насупилась вона.

— Я думав, ти вже вдома, хотів доганяти, – сказав Алекс. – Ну що, ходімо?

— Зачекай, мені в туалет потрібно.

— Може, вже вдома? – запитав він. – Тут їхати декілька хвилин.

— Може, ти не будеш за мене вирішувати? – відрубала вона й пішла продиратися до вбиральні.

Алекс провів її поглядом на випадок, якщо хтось надумає її образити, та підійшов до бару. Його напіврозлита склянка, на диво, стояла на місці. Він взяв її, понюхав і поставив назад на стійку. Усівся на стілець і витріщився в той бік, звідки мала вийти Рита.

За хвилин десять зателефонував водій таксі й поцікавився, чи не передумали вони їхати. Алекс запевнив його, що вони будуть за мить.

Пройшло ще п’ять хвилин, але Рита так і не з’явилася.

— Та що там стільки можна робити, – буркнув Алекс. – Знову, певно, черга в жіночий туалет.

Він підійшов до вбиралень. Попри підозри, черги не було. Він несміливо відчинив двері в жіночу вбиральню.

— Рита, — покликав він.

— Ти шо, припадошний, це жіночий! — пролунав голос з якоїсь кабінки.

Алекс не звернув на нього уваги.

— Рита! – вже знервовано випалив він. – Ти тут?

— Я зараз охорону покличу! – верещала далі дівчина.

Алекс увірвався всередину. Повідкривав усі по черзі кабінки. З-поміж чотирьох тільки одна була зачинена – та, за якою репетувала дівчина. Рити тут не було. Алекс оббіг увесь клуб, кожен закуток. Рити не було ні в клубі, ні назовні. Він показував фотографію Рити на телефоні всім, кого міг піймати. Ніхто не знає. Ніхто не бачив. Через півгодини безрезультатних пошуків Алекс викликав поліцію. Копи, звичайно, приїхали, зареєстрували заяву про зникнення, але навряд чи поставилися до п’яного хлопця в напівістеричному стані серйозно.

— Ви зареєстрували виклик? – нервово спитав Алекс.

— Так, – відповів полісмен у новій блискучій формі.

— Але цього не достатньо. Ви повинні її знайти! – кричав Алекс. – Використайте усі ресурси. Я дуже її люблю. Я не можу без неї.

— Я прошу вас заспокоїтись, – механічним голосом відповідав поліцейський. — Ми зробимо все, що потрібно, щоб з’ясувати, де ваша подруга. А зараз я вам раджу поїхати додому й перевірити – може, вона вже там.

— Ти це мені будеш розказувати! – заверещав Алекс. Він підійшов до поліцейського на відстань удару головою, погрозливо дихнувши на нього перегаром. – Ви нічого не розумієте. Їй нема куди йти!

— Відійдіть від мене й заспокойтеся, — поліцейський зробив крок назад і поклав руку на табельну зброю. — Інакше я буду змушений застосувати силу.

— Йди нахрін, – сказав Алекс та розвернувся. – Я сам її знайду.

Таксі вже давно поїхало. Алекс пішов на Богдана Хмельницького, зловив першу-ліпшу машину й поїхав додому.

ІІІ

Добре, що мене ніхто не бачив, а я міг бачити всіх. Певно, щось схоже відчувають свідки в американських фільмах, що розпізнають підозрюваних через скло: впевненість, безпеку й владу. Коли я працював у горлівському райвідділку міліції, свідки та злочинці стояли одне до одного обличчям у тісній кімнаті. Це було неправильно, але навіть звичайний папір А4 був тоді на вагу золота, а про таку розкіш як дзеркало Ґезелла годі було й мріяти. Напевно, саме тому у нас не так часто відбувалася процедура впізнання, свідки зазвичай відмовлялися від своїх показань.

Під’їхав чорний мерседес із номерами 8885, а в ньому – Антон Сергійович, власник офісного центру. Я відкрив шлагбаум, він газонув і зі свистом влетів на територію, яку вважав своєю, хоча насправді він всього лише орендував її на п'ятдесят років. Я тільки й встиг що тицьнути йому вслід фак. Рідкісне падло цей Антон Сергійович. У мене в робочому журналі було записано десь із десяток номерів іномарок, кожна коштувала не менше сотні тисяч баксів – всі належали йому. А ось коли я попросив поставити мені в будку навіть не кондиціонер – вентилятор, секретарка Жанна відмовила, пояснивши, що такі вдосконалення не передбачені бюджетом служби охорони.

Я змирився, бо перебирати не доводилося. Каліка в Україні хоч і громадянин, але поза суспільством. В обличчя тобі рідко будуть абищо казати, але система влаштована так, щоб свою неспроможність і нікчемність ти відчував усюди: чи в державних інстанціях, медичних закладах чи громадському транспорті – до тебе ставитимуться, як до чогось неповноцінного, на тебе дивитимуться, як на щось зайве. Усе, що ти робив раніше, – анулюється. Усе, чим ти є поза своїм каліцтвом, що встиг зробити і ким стати, не враховується. Хоч як зі шкури пертися, намагатися довести, що ти корисний, все навколо вказує на твою непотрібність.

У Києві я вже майже рік. Спочатку думав, що зможу влаштуватися в поліцію, але на заваді стало одразу дві причини: причому «інвалідність» була вторинною, зважаючи на «прописку моєї попередньої роботи в органах правопорядку».

«Учасника бойових» я так і не отримав, бо виявилося, що фактично не був призваним на службу. А що руку втратив, «ну мало лі ти її міг втратити, мо’ десь загубив».

Усе що мені світило, за таких умов – це бути сторожем. Я охороняв продуктову базу, парковку на Виноградарі й цілодобовий ларьок біля залізничного вокзалу.

Тому цю роботу на шлагбаумі офісного центру я сприймав як ману небесну. Сидиш собі, час від часу на кнопку натискаєш. Тільки начальник мудак і спекотно трохи, але я вже звик.

Я й Києва особливо не знаю, бо постійно доводиться або працювати, або шукати роботу. Сходив лише на одну екскурсію у підземне водосховище. Катакомби як катакомби. Величезна зала, безліч лабіринтів. Дарма лише витратив час і п’ятдесят гривень.

У мою будку постукали. Я загнув краєчок сто двадцять п’ятої сторінки книжки Керрі Брауна («Приватні розслідування. Інструкція для повних ідіотів») й відчинив двері. Переді мною стояв чоловік шістдесяти років, лисуватий, у вицвілому, колись, певно, зеленому светрі, і стареньких джинсах. До будки заповз сильний запах секонд-хенду.

— Добрий день, шановний, – промовив він, несміливо всміхаючись.

— Добрий.

— Я дуже перепрошую, – його вираз обличчя показував, якою неприємною для нього була ця розмова. — Чи не могли б ви мені допомогти?

— Я вас слухаю, – відповів я. – Тільки швидше. Мені не можна відволікатися.

Я вказав на камеру, що висіла на стовпі якраз за моєю будкою.

— Зрозумів, – він зніяковів ще дужче й опустив очі. – Якщо коротко, чи не могли би ви мені позичити сто двадцять дві гривні?

На алконавта він не скидався, хоча таких тут ошивалося багато, і мені часто доводилося проганяти їх копняками. Ще й суму він назвав конкретну, ханурики ж зазвичай просили «скільки не жалко».

— А на що вам? – спитав я.

— На ліки бракує. «Агапурин» потрібен. У мене дружина після інсульту.

— Ви місцевий?

— Ні. – відповів дядько.

— А звідки?

— Ви, певно, навіть про таке не знаєте, – дядько запнувся на мить, а далі зовсім тихо додав: – Нікішине, Шахтарський район Донецької області.

«Ох як би я хотів не знати. Але знаю, занадто добре знаю. У чотирнадцятому з позицій за Нікішиним по нам гатили так, що досі гул у вухах стоїть».

— Ви давно звідти виїхали? – спитав я.

— У березні п’ятнадцятого року.

«Через місяць після того, як ми змушені були відступити».

— Зрозуміло. Хвилинку.

Я зайшов до своєї будки. Дістав із шухляди гаманець. Заглянув усередину. Двісті однією купюрою. Ще сто. І дрібноти гривень на тридцять. Усе, що залишилося на тиждень. Отой мудак на чорному мерседесі затримував зарплату. Секунду повагавшись, я взяв двохсотку й поклав гаманець у кишеню.

— Ось, тримайте, – я протягнув купюру чоловікові.

— Ой, та це багато!

— Беріть-беріть, дядьку, – сказав я. – Зайвим не буде.

Він простягнув руку, взяв купюру й швидко сховав її до кишені, перед тим роззирнувшись довкола, щоб упевнитись, що ніхто на нього не дивиться.

— Дякую тобі, – він подав мені праву руку. Я потис її лівою. Він уважно подивився на мою правицю. Я вже навіть звик, і знайомі звикли, а от незнайомці дивувалися. Ніби ніколи в житті не бачили дешевого пластикового протеза.

Зазвичай, коли люди дізнавалися, що в мене бракує руки, то починали розпитувати, як я її втратив. Але в погляді цього чоловіка я побачив – він усе зрозумів. І я вдячний йому, що він не почав розпитувати, чи, ще гірше, годувати мене дешевим співчуттям. Після поранення, коли мені ампутували праву руку, я мав перевчатися робити все лівою, і з часом став, хай вимушено, але справжнісіньким шульгою.

— У які дні тут працюєш? – запитав він.

«Я сподіваюсь, він тепер не буде постійно сюди за грошима ходити?» – я вже не радий був своїй людяності. Але чесно відповів:

— Понеділок, середа, п'ятниця.

— А звати тебе як?

— Макс. Максим.

— Дуже приємно. А мене – Григорій Петрович, – він було простягнув руку знову, але на півдорозі заховав до кишені. – Я поверну, як тільки пенсію отримаю.

— Не треба.

— Хоч як буває складно, завжди повертай свої борги. Не можеш грошима, то вчинками, але повертай. Так казав мій батько, царство йому небесне, – сказав Григорій Петрович і повільно пішов узвозом донизу. Потім зупинився й помахав мені рукою. Я помахав у відповідь.

За мною пролунав істеричний гудок автомобіля. Антон Сергійович висунувся з вікна і заверещав:

— Піднімай шлагбаум, недоумку!

Я заскочив у свою будку й натис на кнопку. Щойно ж заїжджав, і чому йому на місці не сидиться. Антон Сергійович помчав дорогою вниз. Цікаво, що би він міг процитувати з настанов свого батька: «Сину, завжди треба бути повним придурком. Щойно перестанеш псувати іншим життя – лягай і вмирай». І маленький Антон точно запам'ятав цю пораду назавжди.

Я вишкірився і традиційно помахав услід середнім пальцем. Звісно ж, лівої руки.

Заволав телефон, типовий «нокіївський» рингтон сповіщав, що я комусь потрібен. У мене був Samsung, проте я завжди ставив на рингтон нокіївську мелодію, бо саме так, на мою думку, мав звучати телефонний дзвінок.

Потрібен я був хазяйці квартири. Я жив в обшарпаній однокімнатній хрущовці, звідки до метро «Чернігівська» пішки хвилин десять. Це була, певно, єдина перевага.

— Алло, Максиме, – заторохтів старечий голос Ілони Олександрівни.

Саме її мені так бракувало.

— Добрий день, – сказав я якомога привітніше.

— Сьогодні вже п’яте число, а ти за договором маєш платити за квартиру першого! – виголосила вона вольовим, натренованим на співробітниках ЖЕКу голосом.

— Я дуже перепрошую. На роботі зарплатню затримують до десятого...

— Мене це аж ніяк не обходить. Ти підписав договір, за яким маєш вносити квартирну плату першого числа щомісяця, – напирала вона, її слова були безжальними.

— А ще там написано про форс-мажори – обставини, які не залежать від сторони. Так ось, від мене аж ніяк не залежало те, що мені затримали зарплату, – спробував відбитися я.

— Ти диви, яке хамло! – гаркнула вона. – Зі своєю матір'ю так розмовлятимеш!

— Моя мати померла. І батько також. Я – круглий сирота.

— Співчуваю. Але слухай, сирото, якщо завтра грошей не буде, до квартири моєї можеш не повертатися, – сказала вона і кинула слухавку.

— Ну і стара сука! Вмієш же, падло, настрій спаскудити, – крикнув я у телефон, переконавшись, що вона мене точно не чує. – І де ж мені дістати до завтра чотири тисячі? – відповіді не було.

Позичити ні в кого. Усі, хто в цьому місті мав зайві гроші, вже давно мені їх віддали. І вдруге вони на таке вже не поведуться. А все чому? Тому що мій старий, на відміну від батька Григорія Петровича, так і не навчив мене, що борги потрібно віддавати. Найгірше було те, що з неповерненими боргами я втрачав і потенційного кредитора.

Халепа. Я лише встиг дістати сигарету, як телефон задзвонив знову.

«Може, у ній прокинулось щось людське, й вона передумала?»

Але ні. Номер був незнайомий.

— Алло, — сказав я грубшим, ніж зазвичай, голосом.

— Добрий день. Це Максим Ґедзь? Приватний детектив? – спитав хлопчачий голос.

— Хто? А? – знітився я, але, швидко згадавши, що я ж таки приватний детектив, продовжив: – Так, приватний детектив Максим Ґедзь. Це я, слухаю.

Ну як приватний детектив. Десь місяць тому моя п’ятнадцятирічна племінниця Даша, намагаючись якось мені допомогти, зареєструвала мене на сайті Work.ua. Так і написала: «Приватний детектив із досвідом роботи в правоохоронних органах. Послуги: встановлення факту подружньої зради, перевірка достовірності інформації, зовнішнє спостереження, пошук зниклих осіб та ін. Ціна договірна». Ще й книжку подарувала, саме її я зараз читав. Я намагався її відмовити, але хіба її перепреш? І ти диви, до мене подзвонили як до детектива.

— Ви займаєтесь пошуком зниклих людей? – запитав хлопець.

— Так, у мене великий досвід пошуку зниклих людей, – ухильно повторив за ним я.

І анітрохи не збрехав. До війни я п’ять років працював слідчим у Калінінському райвідділі Горлівки. А звернень щодо зникнення людей надходило сотні. Деяких ми навіть знаходили. Більшість знаходились самі.

— Нам потрібно зустрітися, – сказав хлопець. – Скажіть, де ваш офіс, я під’їду.

— Офіс... – я зробив вимушену паузу. – Розумієте, зараз у моєму офісі ремонт. Якщо вам буде зручно, можемо зустрітися в кафе.

Звісно, жодного офісу в мене не було. Як я мав винаймати офіс, якщо мені на власне житло ледве вистачало.

— Ви в якому районі? – спитав хлопець.

— У Печерському, – відповів я.

— Добре. Де зустрінемося?

— Ви знаєте ресторан «Августин» на вулиці Гусовського?

З усіх кафе на Печерську я бував лише в їдальні «Два Гуся», куди інколи ходив обідати. Але успішний детектив аж ніяк не міг зустрічатися зі своїми клієнтами у «Двох Гусях» – це тим самим гусям на сміх. Потрібен був якийсь претензійний заклад. Тому ресторан «Августин», біля якого завжди стояли припарковані пузаті іномарки, як на мене, якраз підходив.

— Ні, не знаю, але знайду, – впевнено сказав хлопець. – О котрій?

Я подивився на годинник. За двадцять хвилин четверта. З роботи я звільнявся о сьомій.

— О сьомій п’ятнадцять, – сказав я.

— Раніше не можете?

До шлагбаума під’їхало зелене пежо бухгалтерки Валентини. Вона завжди була ввічливою та привітною. Я відкрив шлагбаум. Валентина помахала мені рукою. Я помахав їй у відповідь, але навряд чи вона побачила.

— Ні, раніше не можу, зараз веду спостереження за автомобілем підозрюваного, – серйозно сказав я, відчинивши двері своєї будки, щоб було чути шум вулиці.

— Тоді добре, домовилися. «Августин», сьома п'ятнадцять.

— Візьміть, будь ласка, з собою фотографію зниклої особи.

— Добре. Щось іще? – спитав хлопець.

— Решта вже під час зустрічі, – відповів я.

Він попрощався й поклав слухавку.

Я дивився на свій старенький телефон і не вірив у те, що щойно трапилося. Із насолодою завів руки за потилицю і відкинувся у кріслі. От би справді отримати замовлення. І ще б передплату вибити. Тоді зможу заплатити тій старій карзі за хату. А Дашка таки молодець! Шарить!

Я кинувся телефонувати Даші:

— Привіт. Ну що ти там, закінчилися уроки? – спитав я.

— О, Макс, привіт, – сказала Даша. – Та вже години дві як скінчилися. Я зараз із друзями у ботсаду на «Університеті».

— З якими це друзями? – посерйознішав я.

— Ой, Макс, тільки не вмикай цей свій тон, – відповіла вона. – Він тобі не личить.

— Я хвилююся, щоб ти не потрапила до поганої компанії, – виправдався я.

— Гм. А пам’ятаєш мою подругу Марину з Горлівки? – спитала вона.

— Це яка? Руда в окулярах чи білявка з пірсингом у язиці?

— Руда. Так от, її мати вважала, що погана компанія – це я. Тому я сама по собі погана компанія, – сказала Даша.

— Нехай, але я взагалі не тому дзвоню, – сказав я. – Ти уявляєш? Мені щойно телефонували як приватному детективу!

— Та ну! Справді? – радісний писк.

— Кажу тобі. Якийсь хлопець когось там загубив. Сьогодні ввечері зустріч.

— Я ж тобі казала! Я вірила, що це спрацює. А ти такий: «Бу-бу-бу, та кому я нафіг треба в твоєму інтернеті». Ну що? А таки треба. Ти ще й смів жалітися, що наше покоління ні на що не годиться!

— Коли це я таке казав? Не могло такого бути, – театрально обурився я.

— Коли, коли... Усе ти знаєш! – гигикнула вона. – Максе, вітаю! Ти того вартий!

— Дякую! Ти в мене молодець!

— Я у себе молодець! – вигукнула вона. – Давай прощатися, бо тут саме наливають.

— Що?! – я ледь не впав із крісла.

— Ти дивись, не втрачає пильності навіть на секунду, – вона пирснула зо сміху. — Я пожартувала. Гарної тобі зустрічі. Подзвониш і розкажеш, як все пройшло.

— От мавпа мала. Добре. До зв’язку.

Після розмови з Дашою завжди було весело й тепло на душі. Чи то на радощах, чи то від випитої води, але мені захотілося в туалет. Я зачинив будку й пішов, мугикаючи: «Ой мама на свята, я не була свята».

Щойно я встиг розстібнути ширіньку й дістати молодшого, як задзвонив мобільний.

Начальник охорони – Микола Іванович Сорока.

— Ґедзь, де тебе... носить? – верещав він.

— В туалеті я, а шо? – спитав я.

— Антон Сергійович вже півгодини під шлагбаумом стоїть. Бігом! – я уявив, як його червоні очі від напруги вилазять з орбіт.

— Не нада ля-ля. Хвилини не пройшло, як я відійшов, – спробував заперечити я.

— Бігом на пост! – він верещав так, що, здавалося, заплював мені вухо.

— Так точно! – весело гаркнув я і поклав слухавку.

Напору мого струменя вистачило, щоб написати в пісуарі А.Н.Т.О. максимально великими літерами. Я розумів, що зараз крику буде, тому, напевно, підсвідомо, відтягував момент зустрічі. Ретельно помив руки з милом і пішов до своєї будки. Вже не співалося.

Антон Сергійович стояв біля відчинених дверей і репетував у телефон. Забачивши мене, він скинув дзвінок і сів у машину. Я відчинив будку й підняв шлагбаум. Той повільно рушив, але, ніби щось згадавши, зупинився і приспустив вікно. Я вийшов на вулицю.

— Прізвище? – спитав Антон Сергійович.

— Ґедзь, – відповів я. – Я дуже перепрошую...

— Ґедзь, – повторив він, не дослухавши мене, зачинив вікно і поїхав далі.

Я навіть усередину зайти не встиг, як подзвонив Сорока.

— Ну що, Ґедзь, догрався ти, – його голос вже був спокійніший, але від того легше не ставало. – Я ж попереджав, щоб ти не покидав поста.

— Ні, не попереджали, – сказав я.

— А що, самому це зрозуміти важко? – запитав він. – Хай там як, але тебе звільнено.

От безхребетний мудак. Він був із тієї породи людей, яких я зневажав. Такі, як Антон Сергійович, — передбачувані. Ти знаєш, чого від них чекати, точніше, ти знаєш, що нічого доброго від них чекати не слід. А такі, як Микола Іванович, на перекурі розказують анекдоти, вітають тебе з днем народження пляшкою закарпатського коньяку, питають, як справи у племінниці, а коли постає вибір між своєю й чужою шкурою, залюбки встромляють тобі ножа у спину.

— Добре, – відповів я. – Коли прийти за розрахунком?

— Ніколи. Антон Сергійович сказав, що час, який він втратив, чекаючи на тебе біля шлагбаума, коштує, як твоя місячна зарплатня. Тому наша компанія тобі нічого не винна, – сказав він. – А як будеш бучу піднімати, то подамо на тебе в суд.

«Ах ти ж довбаний козел».

Я скинув дзвінок. Подивився на годинник – сімнадцять по сімнадцятій.

Я схопив свій рюкзак і закоротив контакти на пульті управління маленьким складним ножиком, який завжди носив у кишені. Хай шлагбаум вручну піднімають, довбодятли. Натягнув на себе кофту з капюшоном, вийшов із тісної будки, сів у свою Таврію та поїхав у нове життя.

IV

Я прийшов у «Августин» о пів на сьому. До того сходив у канцелярію та купив найдешевшого перекидного блокнота й олівця з гумкою на кінці. Ручки я не любив ще зі школи. Написане ручкою неможливо стерти, а олівець давав можливість підлаштувати свої записи під реальність, що постійно змінюється. Потім я сів на лавку у дворі неподалік ресторану, щоб потерти блокнот об джинси – він не мав здаватися новим. Те саме потрібно було зробити з олівцем: я зламав його, половину без гумки поклав у зовнішню кишеню рюкзака, другу половину заточив ножем.

Я обрав найнепримітніший столик у глибині залу подалі від вікна. Незабаром прийшов офіціант у білій сорочці з чорним метеликом.

«Капець я попав», – подумав я, згадавши про те, скільки грошей у мене було в гаманці.

— Мене звати Анатолій, і сьогодні я буду вас обслуговувати, – сказав офіціант і поклав переді мною меню, відкрите на стравах від шефа.

— Дякую, – сказав я, бо, зрештою, мав щось сказати.

— Може, принести щось одразу, поки ви вивчаєте меню? У нас гарний вибір італійських вин.

— Ні, не треба. Я чекаю на товариша, ми разом замовимо. Підкажіть йому, будь ласка, де я сиджу.

— Добре, – сказав Анатолій і усміхнувся.

— Даруйте, – сказав я. – Принесіть, будь ласка, води.

— Звісно, – сказав він.

— А скільки вона коштує? – спитав я.

Він прискіпливо глянув на мене, і в його погляді відобразилась гама емоцій, серед яких я чітко зчитав розуміння, що на чайові йому варто не сподіватися.

— Вода у нас безкоштовна, – сказав він і зник за дверима кухні, що розчинялися як в салуні Дикого Заходу.

Я розгорнув блокнот і почав писати незв'язну дурню по пунктах, адже мають у моєму затертому блокноті бути якісь записи. Коли дві сторінки вже були заповнені моїми каракулями, офіціант приніс воду в графіні й дві склянки. Я наповнив одну з них по вінця і випив залпом. Потім узявся вивчати меню і потихеньку офігівав від цін, сподіваючись, що мені доведеться платити лише за себе.

До ресторану зайшов чоловік у чорному плащі. Я подумав, що це Алекс, проте він, забачивши мене, розвернувся й пішов в іншу залу. Алекс прийшов за хвилин десять. Високий, худий, років двадцяти п’яти. На ньому були сині джинси й спортивна кофта з нашивкою «Ferrari». За плечима у нього був рюкзак.

Алекса зустрів Анатолій. Я не чув, проте через секунду розмови офіціант вказав на мене. Я підняв руку, щоб мене було ліпше видно. Хлопець, не подякувавши Анатолію, підійшов.

— Добрий день, – сказав хлопець і простягнув руку. – Алекс.

— Добридень, Макс. – я підвівся й потис його руку своєю шульгою. Він помітив мій протез.

Алекс запнувся, намагаючись сформулювати запитання, тому я вирішив допомогти.

— Втратив на завданні, – сказав я. – Але на якість моєї роботи це ніяк не впливає.

— Зрозуміло, – сказав хлопець, сідаючи на стілець. – Ви вже собі щось замовили? — спитав Алекс.

— Ні, я вирішив зачекати на вас.

Алекс підізвав офіціанта, який не спускав з нас очей. У нього додалося жвавості, бо Алекс, на відміну від мене, виглядав достатньо платоспроможним для такого закладу.

— Принесіть пива. Яке у вас є? – спитав він.

— Темне, світле, нефільтроване? – догідливо перелічив офіціант.

— Я буду темне, – сказав Алекс.

— Є «Крушовіце», «Лефф» та «Ґіннесс», – сказав Анатолій.

— «Ґіннесс», – сказав Алекс. – Ви щось будете? – звернувся він до мене.

— Мені, будь ласка, тархун, – кинувши погляд на Алекса, я виправдався: – На роботі не вживаю.

Той кивнув.

— Щось іще? – спитав офіціант.

— Залиште меню, ми ще подивимося, – відповів Алекс.

Анатолій втік на кухню. А я дістав заготовлений блокнот.

— Одразу до справи, бо у мене наступна зустріч за півтори години, –сказав я. – Я працюю за передплатою, сподіваюся, вам це клопоту не завдасть.

— Без проблем, – сказав Алекс. – Але спочатку мені потрібно подивитися на вашу ліцензію.

Трясця. Ліцензія. Шкода, що минули ті часи, коли для того, щоб працювати детективом, не потрібно було мати жодної ліцензії.

— Я ж вам казав, що на зустріч з вами я приїхав після завдання. На жаль, я не ношу з собою той папірець. Тим паче, що він не дає жодного привілею. Головне в нашій роботі це те, що ти вмієш, якими методами користуєшся та які результати показуєш. А папірцями в нашій державі обкластися – невелика проблема.

— Ну, напевно… Я не знаю, – сказав Алекс. – Тоді скажіть, ким ви працювали до того як стали детективом?

— Це залюбки. П’ять років слідчим у поліції. Тобто міліції. Усе ніяк не звикну. – Я навмисне не став уточнювати місто в якому працював.

Напевно, я задовільнив його цікавість, він видихнув.

— Скільки ви берете за розшук людини? – запитав Алекс.

Оце вже чоловіча розмова. Тепер вже я видихнув. Він готовий платити. Нагальною потребою було закрити кварплату старої карги Ілони Олександрівни. Я поняття не мав, скільки коштують послуги приватного детектива, і спирався лише на вартість оренди моєї квартири.

— Дві тисячі гривень на день, – якомога природніше сказав я, хоча сам розумів, що це чистісіньке нахабство. Чотири дні – і моя місячна зарплата на шлагбаумі.

Алекс мовчки дістав гаманця, звідки витягнув чотириста доларів.

— Цього вистачить?

Я взяв хрусткі купюри. Чогось згадався Григорій Петрович, якому я дав двухсотку. Ну і як після такого не повірити в карму?

— На перший час вистачить, – якомога спокійніше сказав я. – Якщо знадобляться ще кошти, я вам повідомлю. Тепер давайте деталі: кого ви розшукуєте?

Я знову розгорнув свого «робочого» блокнота на чистій сторінці.

— Мою дівчину, Риту, – відповів Алекс.

Я записав у блокноті її ім'я.

— Рита, а прізвище яке?

— Сенченко.

— Коли вона зникла?

— Учора ввечері, – сказав Алекс. – Можу вам час вказати, якщо це важливо.

— Що більше деталей, то більша ймовірність успішного результату. – відповів я.

— Секунду.

Алекс дістав телефон.

— Uber приїхав о двадцятій хвилині на першу, – він говорив ніби сам до себе. – У половині Рита пішла в туалет, і більше я її не бачив.

— Ви зверталися до поліції?

— Та звертався. Але ви ж знаєте нашу поліцію. Назва нова, а всередині ті самі менти. Вибачте, я не про вас конкретно. Але було видно, що ніхто цим займатися не буде, – сказав Алекс.

Може, раніше я б і образився. Я міг багато йому розказати про те, у яких умовах працювали ці «менти». Грошей було багато, але йшли вони куди завгодно, але не на забезпечення оперативної діяльності, і щоб ловити злодіїв та вбивць, ми навіть службові машини мали заправляти за свій рахунок. Але нинішні поліцейські фактично були моїми конкурентами, тому й добре, що в нього склалося таке враження.

— Скільки років, де мешкає? – продовжив я.

— Двадцять. А ось «де мешкає» важко відповісти, – сказав він. – Донедавна жила з батьками. У них, скажімо, непрості стосунки. Тому вона майже щодня ночувала у мене, але речі свої перевезти ще не встигла.

— Скажіть свою адресу й адресу батьків, якщо знаєте.

— Я живу на Саксаганського 99, квартира 44, – сказав Алекс.

Я записав інформацію у блокнот.

— А батьки? – спитав я.

Прийшов Анатолій з тацею, на якій стояв кухоль із пивом і склянка з тархуном. Він спочатку поставив пиво Алексу, як тому, на кого покладав більше надій, потім уже тархун.

— Ви готові зробити замовлення? – спитав Анатолій.

— Я вас покличу, як треба буде, – відрубав Алекс.

Офіціант стримано розвернувся й зник на кухні. Я б уже не ризикнув їсти те, що він принесе.

Алекс відсьорбнув чорного, як вугілля, пива.

— То що ви питали? – промовив Алекс.

Я ковтнув зі своєї склянки. Тархун був смачний, але не такий солодкий, як той, що розливають у пляшки. До речі, більшу частину свого життя я був впевнений, що тархун має такий колір, бо туди додають «зеленку».

— Я питав вас, за якою адресою мешкають батьки? – повторив я.

— На Оболоні. Тимошенка 2К. Квартира 112, – відповів нарешті Алекс.

— 2К? – перепитав я. – Точно?

— Саме так, – Алекс ледь помітно усміхнувся. – Я теж Риті не повірив, коли вона вела мене з батьками знайомитися.

— Ви казали, що у Рити з батьками не клеїться?

— Знаєте, як це буває, – зітхнув він. – Рита в них єдина дитина, і вони ніяк не зрозуміють, що вона вже виросла і хоче жити своїм життям. Але, чесно кажучи, я їм теж не дуже сподобався, особливо матері. Щодня вона втирала Риті, що я їй не пара і зіпсую все життя. А заради неї я на все готовий.

Алекс грюкнув ліктями об стіл, затуливши долонями обличчя. Його плечі здригалися.

Я витримав паузу, чекаючи, поки він заспокоїться.

— Ви взяли з собою фотографію? – спитав я.

— Так, – глухо сказав Алекс, опускаючи руки. Його очі були червоні, але сухі. – Я, до речі, не дуже розумію, навіщо вам друкована фотографія, якщо є інтернет? Я заманався шукати, де зараз можна роздрукувати фотки.

— Вважайте це специфікою старої школи, – завернув я.

Алекс дістав три фотографії Рити. На двох вона була у весь зріст у неприродних модельних позах, одягнена у чудернацьке вбрання. І лише на одній було зображене лише обличчя. Дуже симпатичне обличчя, однак мені від нього повіяло холодом. Чимось вона на мою Ірку була схожа. Та сама зверхність в очах.

— На звороті – адреса її профілю в інстаграмі, – Алекс вказав на потрет, який я тримав у руках.

Я перевернув і справді побачив напис синьою ручкою «ritka_kissa».

— До речі, вона досить популярна в інстаграмі. Десь двадцять п'ять тисяч фоловерів, – сказав Алекс.

— А це багато? – перепитав я.

— Ну, для України – це серйозний результат, – сказав Алекс. – Звісно, є популярніші акаунти, але переважно це професійні блогери чи селебриті.

— Зрозуміло. Дякую вам за лікнеп. Скажіть, а чи було у Рити постійне місце роботи? – спитав я.

— Залежить від того, що ви маєте на увазі. Вона модель в агенції D. Models. Час від часу бере участь в івентах, показах і фотозйомках. Але вона мріяла, що зароблятиме гроші в інстаграмі, – сказав Алекс.

Я записав назву агенції у блокнот.

— Добре. За яких обставин зникла Рита? – спитав я.

— Ми були у клубі. Посварилися, – Алекс опустив очі. – Я, коли вип’ю, втрачаю контроль. Мені здалося, що вона усміхалася якомусь шмаркачу. Я влаштував їй грандіозну істерику на вулиці. Мені так соромно, – Алекс ковтнув пива. – Я поводився як повний дурень.

— Тобто зникла вона одразу після сварки? – запитав я.

— Та ні, – сказав він. – Ми майже одразу там і помирилися. Я викликав таксі. Мала сказала, що їй потрібно в туалет. І після того я її не бачив.

— Хтось бачив, як ви сварилися? Хоча важливіше, чи бачив хтось, як ви помирилися? – спитав я.

— Там було повно людей, як завжди. На вулиці, коли ми сварилися, точно стояли охоронці, – Алекс мимоволі потер руку. – А мирилися ми вже на барі, тому бородатий бармен мав би все бачити.

— Ви впевнені, що вона у такий спосіб не вирішила вас провчити? Покарати своїм зникненням?

Алекс злісно подивився на мене.

— Я знаю Риту, – дещо нервово сказав він. – Вона любить мене і знає, що я люблю її. Вона ніколи так не вчинила би зі мною.

— Ми ніколи не знаємо, що відбувається в голові іншої людини, —–сказав я. – Навіть рідні можуть неабияк здивувати...

— Ти детектив чи психотерапевт? – крикнув Алекс. – Не треба мені тут мізки полоскати. Я тобі кажу, що вона зникла, зрозуміло?

Ох, як мені не сподобався його тон. Але бакси в моїй лівій кишені спрацювали краще за «Ново-Пассит».

— Я вас зрозумів. Але й ви маєте розуміти, що мені потрібно перевірити всі варіанти, – сказав я. – Якщо ви маєте якісь сумніви, я можу хоч зараз повернути гроші. Однак пам’ятайте, що час працює не на вашу користь.

По Алексу було видно, що мої слова подіяли.

— Ви просто не знаєте нас, – уже спокійніше сказав він. – Таке кохання буває раз у житті.

Так-так. Звичайно. Раз і назавжди, і тільки смерть розлучить вас. Тьфу. Не дай Боже.

— Скільки ви разом? – спитав я.

— Майже півроку.

Ціла вічність. Насрати. Аби гроші платив.

— Чи були в Рити вороги? Ну хтось, хто міг бажати їй… – ледь не сказав «смерті», – зла.

— Які можуть бути вороги у двадцятирічної дівчини, – сказав Алекс. – Ні, ворогів не було, лише хейтери в інстаграмі, але на них можна не зважати. Ці інтернет-тролі, мені здається, навіть зі своїх печер ніколи не виходять. Є конкурентки в інстаграмі. Боротьба за рекламодавця. Є конкурентки в модельній агенції. Я, до речі, проти, щоб вона там працювала.

На горизонті замайорів Анатолій. Певно, йому здалося, що ми нарешті хочемо щось замовити. Він тримав на пристойну дистанцію, так щоб Алекс його точно бачив. Проте той не звернув на офіціанта увагу, і Анатолій, розчарувавшись, знову зник.

— А друзі? У неї мало би бути багато знайомих, – сказав я. – Може, хтось щось може знати?

— Насправді, у неї з друзями не склалося. Я вже казав, вона весь вільний час проводила в інстаграмі. Товаришувала з фотографом, Олегом Кравченко. Скільки там тих знайомих... Я всім уже подзвонив. Ніхто нічого не знає. Навіть цій припадошній Ніні Іванівні, її матері, також дзвонив. Ситий по саме горло, – Алекс провів по шиї рукою.

— І що, ніхто нічого не сказав? – спитав я.

— Як води в рот набрали, – нервово відповів він. Я обдзвонив усі лікарні та морги. Вона зникла, і це ненормально. Її могли викрасти. Чи ще щось.

— Я зрозумів. Ви не хвилюйтеся. Я одразу візьмуся за вашу справу і звітуватиму щодня про результати розслідування, – дуже серйозно й відповідально промовив я.

Алекс наче трохи заспокоївся. Він подивився на мою пошту, згорнув папірець навпіл і поклав у внутрішню кишеню піджака.

— Дякую вам… – сказав Алекс.

— Дякувати будете, коли знайдемо вашу Риту, – відповів я.

— З вашої практики, скажіть, які шанси її знайти? – спитав Алекс.

— Наразі важко сказати, – сказав я. – Але, сподіваюся, найближчим часом я зможу отримати більше інформації.

— Не лийте води. Який відсоток людей знаходять після зникнення?

Я не міг сказати йому правду. Якщо людину не знаходять протягом доби, то лише сім відсотків.

— Усе залежить від спеціаліста, який проводить розслідування, – сказав я. – У державних органах статистика не надто висока – лише сім відсотків. Але ви самі бачили, як працюють наші органи. У приватних детективів зазвичай продуктивність набагато вища. Інша мотивація. Мені довелося розшукувати десятьох зниклих людей. Я знайшов вісім.

Я ненавидів брехати, але треба було запевнити його, що я знайду цю дівчину. Я не міг втратити житло. Ціни на ринку зросли майже вдвічі, і це щастя, що Ілона Олександрівна була не в курсі.

— А що сталося з тими двома? – спитав Алекс.

— Вони отримали статус «зниклий безвісти», – сказав я. – Але не варто передчасно втрачати надію.

— Я не втрачаю, – сказав він. – Просто знайдіть її. А як буде хоч якась інформація, телефонуйте мені – і вдень, і вночі.

— Домовилися, – сказав я. – Ви теж одразу телефонуйте мені, якщо  щось пригадаєте.

Алекс підвівся. Уже почав тягнути до мене руку, але помітив протез і зупинився.

— До побачення. Я дуже на вас надіюся, – сказав Алекс, розвернувся і пішов.

От мудило. Я, звичайно, і сам можу заплатити за його пиво, але він принаймні міг би запропонувати оплатити рахунок. Я підійшов до вікна, щоб побачити, у яку машину він сяде. Спочатку подумав, що це буде п’ятисотий, який стояв навпроти входу. Але Алекс оминув його і пішов далі, доки не зник за рогом будівлі. От чудило, біля ресторану була купа вільних місць для паркування.

Я покликав Анатолія.

— Рахунок, будь ласка, – сказав я.

Анатолій повернувся за мить. Я відкрив шкіряну книжечку й подивився на чек.

Сто п’ятдесят гривень. Тархун – тридцять п’ять, а пиво – сто п’ятнадцять.

А бодай ти був здоровий зі своїм «Ґіннессом».

— Анатолій! – погукав я офіціанта. – Я забув гаманець у машині, зараз повернусь. Залишаю свій рюкзак – постежте за ним.

Я вийшов на вулицю, перейшов через дорогу у «Велику кишеню» й поміняв там сто доларів в обміннику. Повернувся до ресторану, заплатив і залишив на знак щедрості двадцять гривень Анатолію на чай. Хай не думає, що я скупий.

У мене промайнула думка спробувати стейк від шефа за триста п’ятдесят, але я швидко її відігнав і пішов вечеряти у «Два гуся».

V

Дуже складно займатися тим, за що отримав гроші наперед. Та що там отримав, навіть витратив майже повністю. Я заніс Ілоні Олександрівні кварплату того ж вечора, коли зустрівся з Алексом. Вона побурчала, посварилася, але гроші взяла, тому я звільнив себе від зустрічей із цією каргою щонайменше на місяць. На решту я накупив якогось дріб’язку й придбав Дашці футболку в переході на Чернігівській. Вона фанатіла від Гаррі Поттера. Змусила навіть мене подивитися всі фільми. Я спочатку намагався відкараскатись, але зрештою мені навіть сподобалося. Тому, коли побачив червону футболку з гербом Ґрифіндору, – лева, що стоїть на задніх лапах, – то зрозумів, що це буде найкращою подякою за допомогу в здобутті мого першого замовлення.

Але гроші – це діло другорядне. Найважче працювати, коли не бачиш сенсу у своїй роботі. Знайти людину, яка не хоче, щоб її знайшли, –непросто. Лише кинувши погляд на зниклу дівчину, я зрозумів, що ніхто її не викрадав. Не знаю, що це було: інтуїція, професійне чуття чи ще щось, але я був впевнений – вона з якимось пихатим «хахалєм»  зависає десь на віллі на Карибах. Вважайте мене сексистом, чи як там їх називають, але я так собі думаю: якщо дівчина красива й молода, то не скористатися цією перевагою щонайменше тупо. Це те саме, якби бабуся залишила би мені мільйон доларів у спадок, а я бомжував би на вокзалі, бо хотів розвиватися у рівних з усіма початкових умовах. Дурня, правда ж?

Тим паче Алекс, як я зрозумів, добряче дістав її своїми вибриками. Він, очевидно, любив прибухнути, і, як сам сказав, п’яним втрачав контроль. Хтозна, що там насправді відбулося у тому клубі. Ймовірно, Рита вирішила, що він не такий уже й багатий, щоб його терпіти. На сто відсотків, о’кей, нехай не на сто, а на дев’яносто дев’ять, я був впевнений, що Рита просто пішла від нього. Один відсоток я залишив на випадок, що її все ж таки викрали... прибульці з Альфа Центаври.

Чому тоді вона розіграла цю драму, а не просто сказала, що йде? Хіба жінка на таке здатна? Здатна. У них інтриги в крові. Кожна жінка трохи садистка. Компенсує природну слабкість вмінням філігранно катувати чоловіка. І що більше він страждає, то щасливішою вона стає.

Ось і Рита десь зараз сидить і кайфує від самої думки про те, як мучиться Алекс. Думаю, вона обов’язково попередила своїх друзів і батьків, а вони, безперечно, розказали їй, у якому хлопець зараз стані, про всі його невдалі спроби її знайти. Тому я, власне, не сподівався, що мені вдасться витягти хоч якусь інформацію від батьків чи найближчого оточення.

Проте такий хід подій був мені на руку: що довше Рита переховуватиметься, то більше грошей я зможу вибити з цього довбаного мажорчика. Я такий, що шукав би її цілий рік.

Хай там як, а сьогодні я не збирався братися до пошуків Рити. Я заслуговував на відпочинок. Це був мій перший вільний від клятої будки день. Його треба було провести в неробстві. Щоб бути вчасно на роботі, я мав вставати о сьомій, а цього ранку шиканув наповну –прокинувся близько десятої. Таке зазвичай тільки на вихідних бувало.

Я пішов на кухню й заварив собі в турці каву. Потім накинув халат на голе тіло й вийшов на балкон. Я жив на третьому поверсі. Коли виповзав на роботу, усі навколо були метушливі, як метелики на світлі, а от десь близько десятої час зупинявся. Ніхто нікуди вже не поспішав. Це неймовірне відчуття, коли тобі не треба поспішати... Я підкурив сигарету, сьорбнув кави і на мить відчув щастя.

— Максим, привіт! – вирвав мене з миттєвої ідилії голос дядьКолі, нашого двірника.

— Добрий ранок, – відповів я.

— А ти чого це не на роботі?

— Взяв вихідний, щоб із думками зібратися, – сказав я.

— Ех, молодість. Ти хоч срам прикрий, філософ, стоїш тут яйцями світиш! – задиркувато крикнув дядьКоля.

— Мені стидатися нема чого, – сказав я, але все-таки зайшов до кімнати, щоб вдягнути труселя.

— Скинь мені цигарку, – почувся голос двірника.

Я знову виглянув на балкон.

— Вам же лікар заборонив курити.

— Я живу на світі вже сімдесят три роки. Я точно краще знаю, що мені можна, ніж якийсь шмаркач у халаті. Кидай цигарку, кажу тобі! – дядьКоля проказав останню фразу вкрай суворим голосом, але я знав, що він приколюється.

Я знайшов на балконі порожню пачку, засунув туди дві сигарети і жбурнув її, як мені здавалося, у бік дядьКолі. Але не врахував силу вітру – пачка, замість того, щоби впасти біля ніг двірника, залетіла у кущ жасмину, який ріс біля нашого під’їзду.

— Дякую, аж підскакую, – скривився дядьКоля і вправно поліз через паркан діставати віником сигарети.

— На здоров’ячко, – реготнув я.

Поки двірник рився в кущах, я встиг викурити ще дві цигарки. ДядьКоля був живою рекламою нікотинових кампаній. У свої сімдесят три він міг запросто дати фору будь-якому п’ятдесятирічному чоловікові. А курив! Болячки, які останнім часом почали в ньому прокидатися, як він казав,  були не від курива, просто почали даватися взнаки роки роботи з хімією в Черкасах.

Останні ковтки вже холодної кави.

Снідав я смаженими яйцями. Потім написав Дашці смс-ку.

«Привіт, не хочеш після уроків в кафе?» — і додав: — «Я пригощаю».

Вона майже одразу відповіла:

«Залюбки [Смайлик із сердечком]»

«Забереш мене о другій зі школи?»

Я усміхнувся й написав:

«Домовилися [Смайлик з поцілунком]»

Що сказати, Дашка у мене була справжньою красунею. Її мати, Марина, дружина мого брата Сергія, чи жартома, чи всерйоз якось сказала: «Велике щастя, що Дашка пішла у Бойчуків, а не у Ґедзів». Жінки в нашій сім’ї, пробач мене, матусю, були, скажімо, схожі більше на Барбару Стрейзанд, ніж на Анджеліну Джолі.

Проте, окрім зовнішності, у Дашки й розуму було аж із надлишком. Та, що парадоксально, це зовсім не проявлялося в навчанні. «Мені нудно в школі», — казала Даша ще в першому класі. А коли трохи підросла, і у класі п’ятому почала додавати: «Знання, які дають у школі, аж ніяк не можна застосувати в реальному житті».

Вона була татовою доцею. Сергій, правда, хотів хлопчика, тому й Дашку виховував як пацана. Вона легко могла відремонтувати велосипед, виточити балясину на столярному станку, а за потреби й пику натовкти тому, хто її сильно дістане. Це зовсім не в’язалося з образом принцеси.

Її батько Сергій був кращим за мене у всьому. Він був успішнішим у школі, вступив до інституту, дружина у нього була як фотомодель з обкладинки глянцю, бізнес свій почав – гроші водилися немалі. Проте була в нього одна риса, якій я найбільше заздрив – його всі любили. У сім’ї завжди було розмов тільки про Сергія: «Сергій те, Сергій се, потрібно рівнятися на Сергія». Але навіть незнайомі люди, варто було йому відкрити рота, зачаровувалися ним. Була у нього, як то кажуть, харизма, і вона передалася Дашці. Поруч із нею я почувався комфортно, ніби розумів, що ця людина не здатна вчиняти зло.

Задзвонив телефон. Зазвичай я був радий із кимось потеревенити, певно, давалося взнаки байдикування у тій клятій будці, однак зараз мені хотілося тиші. Проте сам винуватий, треба було вимкнути телефон одразу, як домовився з Дашкою про зустріч.

Дзвонив Кріт. Це був його позивний у нашому взводі. Справжнє ім’я його – Давид Радіщев. Позивний він отримав не тому, що був сліпий, як кріт, а тому, що найшвидше й якісно міг вирити окоп. Я, от чесно, дивувався з тих позивних. Був у нас невисокий, худий, як тростинка, хлопець із позивним «Ведмідь», ще був лисуватий хлопчина з позивним «Коліно», був «Рошен», бо завжди носив с собою кілька цукерок, щоб пригощати місцевих дітлахів. Мене ж прозвали «Сєпаром».

Кроту пощастило не отримати поранень, тому він влаштувався в оновлену київську поліцію. Через це просив не користуватися армійським позивним, бо в сленгу захисників закону це означало зовсім інше. Парадокс нашого часу – слідак із багаторічним досвідом, але з ампутованою рукою, не годився до нової поліції, а Кріт, який жодного дня не пропрацював у міліції, за два роки дослужився до лейтенанта. Був час, коли на початках він мені дзвонив, радився, бо ж нічого не розумів, як виконувати ту роботу, але потім пропав, певно, сам допетрав, що там до чого.

— Макс, привіт, – сказав Давид. – Як життя молоде?

— Вашими молитвами, – відповів я. – Привіт, Кроте. Усе нормально.

— Ну я ж просив… – почав він.

— Добре, добре.

— Як робота?

— Робота як робота, – сказав я. – Значно краща, ніж та, де треба лазити по підвалах  і ганяти бомжів.

— І таке буває, – реготнув він і раптом посерйознішав: – Я чого дзвоню. Відчуваю якісь недомовки між нами.

— Це ти про що?

— Ну, той... коли мені від тебе потрібно було щось, то я, ну, ти знаєш, наярював тобі майже щодня. А коли все владналося, то зник майже на півроку.

Мені було капець як дивно чути його нібито засоромлений голос.

— Це що на тебе напало? – спитав я. – Кидай цю пропащу справу. Так можна додуматись і до психотерапевта. Я завжди радий бути корисним другові.

Насправді саме через це я дуже на нього ображався. Аж так, що пообіцяв собі: якщо він мені ще хоч раз зателефонує, щоб спитати поради, то пошлю його подалі. А тут – на тобі – сам кається.

— Друже, я просто хотів тобі сказати, що я не якийсь там мудак і добро не забуваю, – сказав Давид. – Тому, якщо тобі щось від мене потрібно, ти кажи, не соромся.

— Так, дай-но подумати, – сказав я. – О, у тебе часом немає зайвого мільйона доларів?

Кріт засміявся.

— Звичайно, є. Тільки почекай трохи, ще треба дозбирати. Лишилося десь дев’ятсот дев’яносто дев’ять тисяч.

— Ну тоді що з тебе, мента, взяти, – весело сказав я.

— Но-но-но, – сказав він погрозливо. – Це ти мент, а я коп.

— Ну, копами вас хіба що група «Грибы» називає, а в народі ви досі менти.

— Ми працюємо над цим, – сказав Кріт. – Складно поміняти те, що вкладалося в голови майже століття.

— Забудь. І дякую тобі, друже, за дзвінок, – сказав я. – Мені нічого від тебе не треба. І ти мені нічого не винен.

— Ну дивись, – сказав Давид. – Радий був тебе чути. Давай якось на пиво сходимо.

— Давай, обов’язково, – сказав я. – Тільки ти ж знаєш, я не п'ю. Краще на каву.

— Тоді на каву, – сказав Давид. – Зідзвонимося.

— Бувай здоровий, – сказав я.

Я не схильний вірити в астрологію, але схоже, що розташування планет таки фатально змінилося. Іншого пояснення я не знаходив. Крім того, що я втратив і знову отримав роботу, ще й люди самі дзвонять, вибачаються. Що далі? Невже Іра приповзе на колінах вимолювати пробачення? Почне нюні розпускати, казати, що любить мене до нестями? Хай навіть не мріє! Бувають речі, які стерпіти не можна.

Я глянув на телефон. Дванадцята двадцять сім. До зустрічі з Дашею залишалося не так багато часу, особливо, якщо брати до уваги можливі затори. Вона навчалася в десятому класі середньої школи №163 на Нивках. Я скинув халат, натягнув на себе нормальний одяг, вийшов на вулицю та вже думав осідлати свого сталевого поні, але помітив, що спустило переднє праве колесо. Планети стали на свої звичні місця. Таврія була моєю єдиною власністю на київському етапі життя. Це максимум, на що я зміг назбирати за рік служби в АТО. Так, вона завдавала клопоту, але я просто не міг уявити себе в метро, чи, не дай Боже, у марштурці.

Я дістав з багажника насос і накачав те кляте колесо. Про всяк випадок обійшов машину – решта коліс ніби були в нормі. Дашкина школа розташована за адресою Януша Корчака, 30. Раніше, правда, та вулиця носила ім’я Баумана. Я не знав, хто такий Януш Корчак, тому якось загуглив. Виявилося, що він був педагогом, який першим розгорнув діяльність на захист прав дітей і відстоював повну рівноправність дітей та дорослих. Він також заснував і понад тридцять років керував сиротинцем у Варшаві. Коли Польщу захопили німці,  Корчак відмовився тікати, бо не хотів покидати дітей напризволяще. Був страчений разом із двомастами сиротами у гітлерівському концтаборі «Треблінка». Коротше, вулиці, де була школа, набагато більше пасувало його ім'я, ніж горезвісного Миколи Баумана, більшовика, близького соратника Леніна, якого вбили під час того, як він сам когось убивав.

Добре, що я виїхав раніше, бо втрапив у довжелезний затор біля мосту на Нивках. Київ – не місто, а грандіозний будівельний майданчик. Дороги й мости ремонтуються з такою інтенсивністю у найрізноманітніших районах, що мимоволі починаєш думати – вибори тривають вічно.

За п’ятнадцяту друга я запаркувався біля гарних металевих воріт школи, до яких були приварені різні літери й цифри: на лівій частині воріт – «2жн5 3л47тф8» на правій – «і2013К АБСЮ». Здавалося, що це якийсь ребус: якщо розгадаєш, закінчиш школу екстерном, майже як у фільмі «Розумник Вілл Гантінґ». Я з машини не виходив, курив і чекав на Дашу.

— У вас совість є? – я аж здригнувся.

Біля машини стояла жіночка років сорока п’яти у сірому костюмі з туго зав’язаною на потилиці курдулею – одне слово, вчителька.

— Що трапилось? – спитав я.

— Він ще й питає, – сказала вона. – Це ж школа!

— Я в курсі, – сказав я. – І що?

— Тут не можна паркуватися, – сурово мовила вона. – Тут діти ходять, а ви коптите своїм драндулетом. Та ще й смалите цю гидоту.

Бойова складка між бровами дала мені зрозуміти, що жіночка від мене не відчепиться. Час важкої артилерії.

— Чи не могли б ви подивитися на моє заднє скло? – попросив я.

— Це з якого дива?

— Я вас дуже прошу, – наполягав я.

Вона спробувала пропалити мене наскрізь своїм поглядом, але все ж зробила декілька кроків назад і глянула на заднє скло, де у мене про всяк випадок був наклеєний жовтий знак «Інвалід за кермом». Вона змінилася на обличчі.

— Вибачте, я не помітила, що ви… що у вас… – сказала вона.

— Це ви мене вибачте, я розумію, що не маю тут стояти, але мені дуже важко пересуватися, – жалісно сказав я і поплескав себе шульгою по нозі. – Я приїхав забрати доньку зі школи. От і мушу порушувати, бо ви ж знаєте, яка у нас в місті жахлива інфраструктура для інвалідів.

Її обличчя за відтінком скидалося на колір її костюма.

— Я дуже перепрошую. Ще раз вибачте, – вона ладна була під землю провалитися, та не провалилася, а, схиливши голову, пішла до школи. Повз неї пробігла Дашка у таких подертих джинсах, що навіть безхатько посоромився б такі одягнути. Дашка застрибнула до машини й чмокнула мене в щоку.

— Привіт, мала. Ти часом не знаєш, хто це? – я вказав на сіру постать, що вже піднімалася сходами до вхідних дверей.

— Це Марго. Наша завучка. Рідкісне стерво. А що? – поцікавилася вона.

Я пропустив повз вуха оте «стерво» і переказав нашу розмову із завучкою. Даша ледь не луснула зо сміху, коли я описував, із яким винуватим виразом обличчя Марго пішла геть. Я одразу подарував Дашці ґрифіндорську футболку. Вона ладна була зацілувати мене до смерті.

Ми приїхали у суші-ресторан «Євразія». Дашка дуже любила ці маленькі японські голубці з рибою, а мені було якось однаково – їжа як їжа. Дашка замовила собі «Зеленого дракона», а я якісь дешевші з лососем. Поки чекали, пили лимонад.

— Що там у школі? – почав я розмову.

— Давай одразу пропустимо цю нудну частину, де ти будеш грати у зразкового дядечка, який цікавиться моїми шкільними досягненнями, а я буду вдавати, що все у мене прекрасно.

— Навіщо ти так, я ж можу щось порадити... – обурився я.

— Максе, що ти мені можеш порадити? Ти в школу ходив у зовсім інші часи, навіть в іншій державі, – сказала вона. – Скажу я тобі, що в мене самі п’ятірки, ти подумаєш «от молодець дівчинка, добре вчиться…»

— Ти що, думаєш, я зовсім дурний, – перебив її я. – Я знаю, що у вас дванадцятибальна система оцінювання, і п’ятірка – це десь як наша... двійка?

— А от і ні, – сказала вона. – Твоєю «мовою» – це чесний трояк. Я ж кажу, давай не будемо.

— Добре, – сказав я і спробував змінити тему: – Про що ж тоді з тобою говорити? Щось читаєш зараз?

— «Крадіїв пам’яті».

— Це що таке?

— Сучасна українська проза. Уявляєш, автор, Сергій Комберянов, напросився до мене в друзі у фейсбуці, а потім десь тиждень вмовляв прочитати його книжку. Я морозилася, як могла, чесне слово, так він запропонував мені надіслати цю книжку «Новою поштою», з передплатою. Ще й підписав: «На добру пам’ять від автора».

— Напевно, не дуже йдуть у нього ті «Крадії».

— Багато ти розумієш. У нього у фейсбуці тисяч п’ять френдів, тому думаю, що в нього все під контролем. Найдивніше, що книжка нічого така, цікава.

Я допив лимонад, голосно сьорбаючи залишки через трубочку.

— Як там тітка Галя?

— Ти вирішив по жестяку пройтися? – зітхнула вона. – Як Галя? Як завжди. Живе своїм життям. Працює на роботі, ходить у церкву по неділях, продовжує тебе ненавидіти. Все по-старому.

У Києві Дашка жила зі своєю тіткою, яка мене на дух не переносила. Хоча племінницю балувала. Як інакше пояснити ті рвані джинси.

— Ти краще розкажи, що за справу маєш розслідувати? – весело спитала вона. – Кого знайти треба? Зрадницю-дружину чи бізнес-партнера, який обікрав фірму і дременув на Кіпр?

— Ні те, ні інше. Мій замовник – хлопець, який загубив свою дівчину в нічному клубі, і вже дві доби не може її знайти, – сказав я. – Якщо чесно, я думаю, що він її просто задовбав, і вона його покинула.

— Чого ти так думаєш? – спитала Дашка.

— Ну, знаєш, вона двадцятирічна модель, а він – ревнивий мажорчик, який любить випивати і зчиняти істерики, – відповів я. – Знайшла собі когось багатшого та й собі поїхала на якийсь курорт. За два тижні повернеться. Засмагла і з новим айфоном. Але мені це тільки на руку: Алекс заплатив лише за тиждень, а я сподіваюся з нього ще грошиків вибити.

Дашка задумалася і посерйознішала.

— Макс, скажи, а Іра не давала знати про себе? – спитала вона.

— Це помста за питання про школу? – сказав я. – Якщо так, то це ніж у спину.

— Та ні, просто цікаво, – сказала Даша. – Ви були класною парою.

— Було й загуло, – сказав я. – Не треба про це говорити.

Офіціантка принесла наше замовлення. Якийсь час ми мовчки наминали роли. Мої були якісь несмачні, певно, та риба вже довгенько лежала на сирій кухонній підлозі, але не міг я залишати на тарілці те, за що мав заплатити.

— Давай поміняємося? – Дашка схопила паличками хвіст свого «Зеленого дракона» й поклала мені на тарілку.

— Мої несмачні, – буркнув я, але вона вже змочувала у соєвому соусі мій рол. Потім відправила його до рота. Прожувала, скривилася, але ковтнула.

— Не такі вже й погані, – збрехала вона, потім додала своїм дитячим тоном, який активовувався, коли вона відчувала, що перетнула якусь межу. – Макс, не ображайся. Я ж не хотіла, справді.

— Проїхали, – сказав я і з’їв шматок її «Дракона». Смакота.

Скоріше б настали часи, коли я вже перестану на собі економити. Якихось двадцять гривень зверху, і міг би посмакувати.

— Брюнетка чи блондинка? – зненацька спитала Даша.

— Хто?

— Ця дівчина, що зникла.

— Хіба є різниця? – спитав я.

— Та просто цікаво.

— У такому разі – брюнетка, – сказав я. – Довге волосся. Сама висока й худюща. Як на мене, нічого особливого. Ти в сто разів краща!

— А фотка є? – спитала вона.

— З собою не взяв, – сказав я. – Алекс говорив, що вона активно вела інстаграм.

— О, давай подивимося. Як вона в інстаграмі записана? – Дашка дістала свій смартфон.

— А я хіба знаю, – сказав я і згадав про посилання на фотографіях, які даремно не прочитав. – Звати її Рита Сенченко.

— Так, зараз подивимося, – Дашка почала щось ретельно шукати інстаграмі. – Яка з них?

Вона повернула телефон екраном до мене, і я побачив список із маленькими аватарками найрізноманітніших Рит Сенченко.

— Ніби ось ця, – сказав я та тицьнув в одну з них.

Фотографія була маленька, але коли відкрилася сторінка з фотографіями, я зрозумів, що це точно не та Рита.

— Ану повернись назад, – сказав я Дашці.

Вона послухалася, і я натиснув на аватарку, де було видно лише шматок обличчя. Відкрився профіль.

— Ось вона! – вигукнув я.

Дашка повернула телефон до себе й почала переглядати фотографії, час від часу збільшуючи їх.

— Нічогенька така, – сказала вона. – Двадцять п’ять тисяч фоловерів! Ніфіга собі.

— Це багато? – спитав я.

— Дуже! – сказала Дашка. – Вона, схоже, себе любить. Усі фотки з нею.

— Ну а чом би й ні, – сказав я.

— Ти, напевно, мав рацію, – сказала Дашка. – Краля з таким портфоліо не схожа на тиху мишку, яка терпіла би ревнивого пацика. Ти поглянь на її нік — ritka_kissa! Що ж це в голові має творитися, щоб так себе назвати.

Даша продовжувала гортати фотографії в інстаграмі Рити.

— Слухай, а коли вона зникла? – спитала Даша.

— Позавчора, – сказав я. – Чотирнадцятого травня, якщо точніше.

— А звідки?

— З якогось нічного клубу. Здається, «Авалон».

— Ага, зрозуміло, – таємничо сказала вона. – А ось і перша зачіпка.

— Що там, Ватсон? – спитав я.

— Сам ти Ватсон! – рикнула вона. – Дивись. – Даша показала мені екран. – Ось бачиш, фотки з нічного клубу. Усі датовані чотирнадцятим травня. А тепер, вуаля – наступна фотографія, зроблена вже п’ятнадцятого.

Вона натиснула на фотографію. Рита сиділа в кріслі. Вона була вдягнена у якусь вінтажну й досить закриту сукню. Руки на колінах. Вираз обличчя відсторонений, жодної емоції.

— Ти ж моя зірочка! – сказав я. – Може, ще й написано, де зроблена та фотографія?

— На жаль, ні.

— Але ж Рита і тупенька, – сказав Макс розтягуючи останнє слово. – Замутити таке грандіозне зникнення, попередити всіх своїх друзів і спалитися, запостивши фотку в інстаграм. Дивні люди. Але це вже перша корисна інформація для Алекса.

— Десять відсотків гонорару мої, – сміючись, сказала Даша.

— І за них ми щойно поїли суші.

— Але ж ти жлоб! – вона демонстративно образилася, надувши губи й вперши руки в боки.

— Дорога моя Дашо, ніяких грошей би не було, якби ти не вивісила те оголошення, – сказав я. – Тому, якщо справи підуть угору, я запрошую тебе бути моїм рівноправним партнером. Будеш моїм консультантом у царинах високих технологій і молоді.

— Ух ти! – Дашка заплескала в долоні й знову кинулася обійматися. Мені згадалося, що вона завжди так робила, коли я приходив до Сергія додому з гостинцями.

— Чекай, чекай, задушиш, – сказав я. Дашка трохи ослабила хватку. – Спершу непогано було хоча б одну справу розплутати.

— Та ми цю Кісу з тобою вмить знайдемо, – Дашка панібратськи обійняла мене за шию. – Так, партнере?

— Так, партнере, – я усміхнувся й схопив її пальцями за ніс. – Слухай, а довго реєструватися в тому інстаграмі?

— Тю, та кілька секунд, – я вдав, що не почув відповіді. Але Дашка вже схопила мій телефон, і за декілька хвилин в інстаграмі з’явився onehanddetective, а у мене – головний біль.

— Зробимо твою недосконалість перевагою, – сказала Даша.

— Я тепер зможу дивитися фото Рити? – спитав я.

— І не тільки дивитися, – відповіла вона з усмішкою. – Можеш і сам щось виставляти.

— Це навряд, – сказав я і погукав офіціантку.

Я розрахувався й завіз Дашку додому. На шляху додому вона фантазувала, який у нас буде офіс: величезні вікна, фікуси на підвіконнях. І ніякої молодої секретарки. Ми, мовляв, будемо відрізнятися і винаймемо жваву бабусю, яку називатимемо місіс Хадсон. Я був дуже щасливим бачити її веселою.

Коли Дашка чмокнула мене й побігла додому, я вирішив поділитися з Алексом інформацією про Риту.

— Алексе, добридень, – сказав я.

— Привіт, Максиме. Є щось? – схвильовано спитав він.

— Небагато, але є.

— Кажіть, не мучте.

— Ви казали, що вона активний користувач інстаграму. Так от, я зайшов на її сторінку, щоб знайти якісь зачіпки, і помітив, що передостаннє фото в неї саме з клубу «Авалон», де, як я розумію, вона і зникла. Але після цього, наступного дня, вона опублікувала ще одну фотографію.

— Зачекайте, – сказав Алекс. Я почув стукіт пальцями по екрану, потім матюки.

— Але ж вона і паскуда! – кричав Алекс. – Я з відчаю взагалі не міг заходити в той сраний інстаграм. Клянуся, як вона з'явиться, вона в мене отримає!

— Моє завдання – знайти для тебе Риту, – сказав я. – Що буде після того, мене не обходить. Наразі це все, що я можу тобі сказати.

— Максе, дякую, – сказав Алекс. – Мені правда стало легше. Я тепер хоч бачу, що вона жива. Слухай, може, з'їзди до її прибацаних предків? Мені вони правди не скажуть.

— Добре, домовилися, – сказав я.

— До зв’язку.

Була п’ята. На сьогодні я виконав усі справи. До батьків Рити поїду завтра. А тепер у мене цілий вечір, щоб ніфіга не робити. Максимум телевізор подивлюсь.

VI

Вимкнувши фари, він заїхав на будмайданчик. Внаслідок кризи будівництво купи багатоповерхівок у Києві зупинили. Грошей у населення стало менше, попит на нерухомість впав. Куди не глянь,  майже всюди можна було помітити бетонні кістяки — забудовники навіть не переймалися, щоб виставити охорону.

Чоловік заглушив мотор і вийшов на вулицю. Він прислухався. Попри те, що вдень температура була вже майже літньою, уночі ще відчувалися відгомони зими. Хоч чоловік був одягнений у куртку, тіло його били дрижаки.

Він підійшов до багажника та відкрив його. Там лежала мертва брюнетка у червоній сукні.

В американських фільмах показують, як убивця легко закидає труп собі на плече, але насправді все відбувається зовсім інакше. Хоч дівчина важила кілограмів п’ятдесят, перекинувши тіло через плече, чоловік мало не зігнувся навпіл від ваги, але все ж пішов підійматися сходами. Руки дівчини час від часу вдаряли його по спині.

Йому вдалося впевнено подолати п’ять поверхів, далі вже доводилося зупинятися на кожному сходовому майданчику, щоб перевести дух.

Нарешті чоловік дістався верхнього – шістнадцятого – поверху. Важко видихнувши, «носій» посадив дівчину на підлогу, сперши її об стіну.  Тому, щойно він віддихався, підтягнув тіло до краю й зіштовхнув його вниз. Труп із глухим звуком вдарився об землю. Чоловік визирнув, але з такої висоти неможливо було щось побачити.

Він дістав сигарету й закурив. І хоча тут на висоті повітря було ще холоднішим, ніж знизу, чоловік лишився, щоб, курячи, подивитися на сонне місто.

Не поспішаючи, чоловік спустився донизу. Обійшов будинок, діставшись до розпластаного на землі трупа. Дівчина впала обличчям вниз. Чоловік перевернув ногою тіло й уважно подивився на те, що лишилося від обличчя.

— Те, що треба, – сказав він й перевернув її назад.

Заліз в машину і завів її, включивши кондиціонер і підігрів сидінь. Він виїхав з будмайданчика так само непомітно, як і приїхав.

- Алло, – він набрав номер, що був записаний в обраних. – Усе пройшло просто чудово.

VII

Уранці прокинувся за звичкою о сьомій. Скочив із ліжка, але коли зрозумів, що ні шлагбауму, ні будки в моєму житті вже немає, вилаявся і ліг туди знову, однак заснути вже не зміг. Увімкнув телевізор. Поклацав канали. Вимкнув. Краще в стелю дивитися, ніж в екран, як мінімум вона не намагається морочити тобі голову.

Маявся фігнею до дев’ятої. Потім подзвонив матері Рити, збрехав, що я слідчий із Печерського райвідділку й домовився про зустріч у них вдома о дванадцятій для проведення «слідчо-оперативних дій». Якщо вірити Алексу, вони щось замовчують. От і побачимо.

Об одинадцятій вийшов на вулицю, сів у машину. Вбив у навігатор  адресу – Тимошенко 2К. Але програма знала лише Тимошенко 2.  «Певно, то поруч?» – подумав я.

Я заїхав в арку між будинком 2 і 2Г На лавці біля першого під’їзду будинку 2 сиділа бабуся й годувала птахів. Більшість, звісно, були неповороткими, час від часу до них підлітали горобці й вихоплювали шматочки цвілого батона у голубів з-під дзьоба.

— Доброго ранку, я перепрошую, скажіть, будь ласка, де тут Тимошенка 2К?  – спитав я, зупинившись.

Вона дивилася на мене секунд десять, ніби оцінювала, вартий я її відповіді чи ні.

— Це не тут, – відповіла бабуся.

— А де? – спитав я.

— Далеченько. З іншого боку вулиці Тимошенко, одразу за колом праворуч, – вона рукою вказала напрямок.

— Дякую. А чого тут стільки номерів 2? – запитав я.

— А хто його зна, – зітхнула вона. – Та ми вже якось звикли.

З підвалу вистрибнув чорний кіт. Він виглядав так, ніби був найголовнішим авторитетом усього цього двійкового району. Одне око  – сліпе. Вухо – роздерте. Не вистачало ще недопалку “Бєломорканалу” в зубах.

Кіт не проявляв до птахів жодного інтересу, проте голуби перелякано знялися у повітря, здійнявши пилюку.

— Ах ти паскудо, – сказала лагідно бабуся й насварила кота покорченим від артриту пальцем.

Кіт гидко крякнув, підійшов до старенької та став тертися боком об її ноги, задерши хвоста догори.

Бабуся дістала з кишені целофановий пакетик. Кіт закрехтів інтенсивніше. Вона розгорнула пакетик і дістала звідти варену курячу лапку. Кіт встав на задні лапи, передніми сперся їй на коліна, схопив курячу лапу зубами, відбіг із нею до підвалу й почав голосно чвакати. Бабуся з ніжністю спостерігала за котиськом.

А я от котів не любив. Зрештою, як і собак. Коли в мене був кубік,  то завжди, коли був настрій, чавив їх на дорозі. На Таврії, звичайно, не крепко побалуєш, великий собака може взагалі вивести цю колимагу з ладу.

— Дякую вам, – сказав я.

— Хай тобі Бог помагає, – відповіла бабуся й перехрестила мене.

Я виїхав назад на Тимошенка. У тому напрямку, який вказала бабуся, справді був кільцевий розворот, але потрібно було шукати, як розвернутися. Шлях від будинку 2 до 2К у мене зайняв хвилин десять. Я припаркував машину й оглянув будинок. Це була досить нестандартна шістнадцятиповерхівка з двома секціями, які розходилися від центру, мов крила. Посередині висіли широчезні балкони. Я помітив на п'ятому поверсі напис «Герої не вмирають». Брехня. Ще й як вмирають. Навіть краще й швидше за негероїв. На війні немає місця для цих романтичних дурниць.

Я подзвонив у двері квартири №112.

— Хто там? – спитав жіночий голос.

— Це Максим Ґедзь, – відповів я. – Я вам телефонував щодо Рити.

— Зараз, хвилинку, – сказала жінка.

Кроки віддалилися, а потім наблизилися знову. Клацнув замок, і двері відчинилися. Зсередини на мене дивилася жінка за шістдесят із майже повністю сивим волоссям, яке було заплетене у тимошенківську косу.

Ось він, електорат «газової принцеси».

На жінці був акуратний халат і капці.

— Добрий день, Максиме. Ніна Іванівна – мама Рити… та ви це й так уже знаєте, – наче розгублено сказала вона.

У сенсі мама? Жіночко, ви помиляєтесь, ви аж ніяк не можете бути матір'ю цій двадцятирічній дівчині. Може, бабуся, га?

— Мене звати Максим Ґедзь, я старший слідчий із Печерського райвідділку поліції, займаюся розшуком вашої доньки, – збрехав я. Саме у цьому відділку працював Кріт, і я сподівався, що він зміг би мене прикрити.

— Чи можу я глянути на ваше посвідчення? – недовірливо спитала вона.

— Мені дуже шкода, ви, певно, чули, що наші посвідчення переробляють на пластикові – старі забрали, а нові ще не встигли видати. А роботу робити треба, – сказав я. – Та ви можете хоч зараз подзвонити у прийомну райвідділку, вам підтвердять мою особу.

Вона помітила мій протез, що було дивно, адже у її віці зір мав би бути не найкращим.

— Це у вас що? – спитала вона.

— Протез, – відповів я. – Втратив руку на завданні.

— Ой, горе, – зітхнула вона. – Добре, добре, проходьте, будь ласка. Тільки роззуйтеся.

Ніна Іванівна знову глянула на мій протез й перепитала.

— Вам не складно буде?

— Дякую за турботу, – сказав я. – Прошу, не звертайте увагу на мою руку. Це ніяк не впливає на мою трудову діяльність.

— Ви будете чай? Може, каву?

Я скинув взуття ногами.

— Чаю, якщо можна, – відповів я.

Вона пішла на кухню, я пройшов у зал. Це була невелика кімната, метрів п'ятнадцять квадратних. Такий собі заповідник радянського побуту.

Усе нагадувало минуле: розкладний диван із блискучими бильцями, Його Величність Килим із чудернацькими візерунками, що їх я так любив досліджувати у дитинстві, вузенький столик, який ще й розкладався з обох боків збільшуючись в розмірах учетверо, коли приходили гості, два крісла з вицвілою червоною оббивкою, непропорційно велика люстра з висюльками зі скла, яка більше пасувала би якомусь провінційному концертному залу, стіл, вкритий білою мереживною скатертиною із засунутими стільцями, і, звичайно, стара радянська шафа-стінка, за глухими дверима якої, я впевнений, ховався мотлох, що не діставали звідти десятиліттями. Посередині було передбачено місце під ламповий телевізор, але замість нього стояв горщик із велетенським грошовим деревом, що вже впиралося в «стелю» ніші. Сам телевізор, уже плаский і широкий, стояв на тумбочці біля вікна. Своїми формами він не вписувався у загальну картинку, тому його, за старою радянською традицією, прикрили посередині кутиком накрохмаленої мереживної серветки, щоб не порушував гармонії та фен-шую.

У шафі було ще дві секції, які зачиняли скляними дверцятами. Одна з них була забита книжками. І не просто книжками, а багатотомними зібраннями творів із тканинною обкладинкою й однаковими корінцями. Їх, пам’ятаю, виписували, щоб не читати, радянські люди. Через скляні дверцята іншої секції просвічувалися кришталеві келихи різних розмірів, а також порцелянові сервізи. Я здригнувся, усвідомивши, що Рита бачила це жахіття щодня від самого дитинства.

Деінде на полицях стояли засклені фотографії у рамках. Я підійшов, щоб роздивитися. Та, що стояла на рівні очей, була фотографією кумедної дівчинки років п'яти, яка тримала в руках велетенську й надкушену скибку кавуна. Усмішка дівчинки була мало не ширша за скибку. По обидва боки від дитини на світлині сяяли усміхнені обличчя немолодих чоловіка й жінки.

— Це Рита в бабусі на Херсонщині, – сказала Ніна Іванівна, що саме увійшла з тацею, на якій стояв червоний у білі цятки чайничок і дві кружки з того самого набору. – А це ми з Василем, моїм чоловіком і батьком Рити.

— Дуже гарна фотографія, – сказав я. – Такі щасливі.

Мама Рити зітхнула й поставила тацю на стіл. Було видно, що вона намагається опанувати себе. Вона висунула стілець.

— Сідайте, будь ласка, – сказала вона.

Я сів. Вона налила чаю.

— Ой, я забула печиво!

Я не встиг і слова сказати, як вона зникла на кухні й так само швидко повернулася з тарілкою, повною домашнього пісочного печива.

— Дуже дякую, – сказав я.

Вона висунула другий стілець, сіла й налила собі чаю.

— Даруйте, а де зараз ваш чоловік? – спитав я.

— Він у лікарні, – відповіла Ніна Іванівна. – Серце схопило після того, як Рита почала зустрічатися з тим пройдисвітом. А тепер, коли вона взагалі зникла, то там ускладнення якісь почалися і його в стаціонар поклали. Я з вами поспілкуюся, а потім одразу до нього.

— Я перепрошую, але Рита – ваша рідна донька?

— Це ви через мій вік питаєте? Не ви перший, – вона сумно зітхнула. – Рита стала нашим благословенням. Ми з Василем довго не могли стати батьками. У яких тільки лікарів ми не були, усе марно. Але так хотілося дитинку. І я молилася роками. І Бог зглянувся. Я народила Риту, коли мені було сорок два. Василеві тоді саме виповнилося сорок п’ять.

— Зрозуміло, – сказав я. – Для того, щоб правильно розробити стратегію пошуку, я повинен чітко розуміти психологію Рити. Розкажіть мені про неї.

— Та що розказувати. Коли була малою, ніяких проблем з нею не було. Золота дитина. Хворіла, правда, постійно. Скільки настраждалися, скільки тих походів по лікарях, що вам казати! Але яка ж вона гарнюнька була, чуйна, щира. Завжди допомагала мені по хазяйству. З Василем по гриби їздила. Ми були щасливою сім'єю. Але як почався цей, як його... перехідний період, щастя закінчилося. У неї настрій мінявся сто разів на день! Уранці вона привітна та весела, а як приходить зі школи, то кричить на мене, обзиває «старою каргою», потім зачиниться у себе в кімнаті, поплаче, приходить вибачається. І так майже щодня. А ще як трошки підросла, почалися хлопці. Вона ж у мене он яка...

Ніна Іванівна вказала на фотографію у серванті, де Рита була в гарній білосніжній атласній сукні, певно, з випускного.

— Ми й сварилися, і зачиняли її вдома, так вона їсти відмовлялася. Так і казала: «Я краще помру, ніж з вами тут сидітиму». Мусили відпускати її на ті дискотеки, хоча ночами не спали, чекали, поки вона прийде, – сказала Ніна Іванівна. – Правда, коли вона зустріла Рудольфа, то все ніби владналося. Їй тоді було сімнадцять.

— Вибачте, а Рудольф це хто? Хлопець? – спитав я.

— Який хлопець! Він удвічі старший за неї, – обурено сказала вона. –Рудольф – це директор модельної агенції. Він її побачив у якомусь клубі й запропонував роботу. Він, цей Рудольф, нормальний мужик, хоч і іноземець. Німець чи австрієць, я так і не зрозуміла.

Я записав у свій блокнот: «Рудольф, директор модельної агенції».

— Назва агенції D. Models?

— Так.

— А що то була за робота? – спитав я.

— Я спочатку дуже переживала, щоб це не було щось ганебне. Я телевізор дивлюся, знаю, як це буває. Наркоманія, проституція чи ще гірше. Але Рудольф виявився порядним, розумів, що має справу з неповнолітньою дитиною. Приходив до нас додому, усе ретельно пояснював, змальовував перспективи, показував документи. З ним прийшла модель з тієї D. Models, Віра, яка вже працювала з ними рік. Вона розказала, що все там як слід, про них піклуються, і гроші платять нормальні. Віра цього року їздила на місяць у Мілан і заробила тисячу євро. Уявляєте? Це, певно, у двадцять разів більше за мою пенсію. До того ж Рита дивилася на нас із Василем таким поглядом, що ми не могли відмовити. Вам чаю підлити? – Ніна Іванівна взялася за ручку чайника й підняла його над столом.

— Так, будь ласка, – сказав я. – Дуже смачний.

— Називається «ТЕТ», справжній, англійський. Що то була за робота? У часи моєї молодості це називалося манекенниця. Вдягати якийсь одяг і демонструвати його перед нафуфиреними глядачами. Ще інколи були фотосесії для реклами, інколи були оці їхні «івенти», презентації чи конференції, на яких мали бути присутні гарні дівчата, щоб чоловіки, яких туди зігнали, не порозходилися.

— Ви кажете, що Рита заспокоїлася, коли стала працювати моделлю?

— У мене склалося таке враження, що вона дуже соромилася, що ми бідні. Що не могли собі дозволити якихось речей, які вона хотіла. Тому, коли почала свої гроші заробляти, точно стала веселішою. Не такі, звичайно, як Рудольф обіцяв, ні в які Мілани її не брали, але достатньо, щоб купувати самій собі одяг. Уже як пропрацювала моделлю з півроку, стала заробляти в тому інстаграмі. Поїсти не могла спокійно без того, щоб не сфотографувати страву. Одягала якісь нові одежі й просила Василя її сфотографувати. Ми не чіпали, подобається – то й добре.

— А як вона познайомилася з Олександром? – спитав я.

— Це був чорний день у нашому з чоловіком житті. Вона працювала в якомусь ресторані для олігархів. Презентація нового елітного алкоголю. Виступала група «Друга ріка». Набігла купа багатіїв, одним із них був цей Саша, – Ніна Іванівна повільно промовила його ім’я, протягнувши першу «а», й подивилася кудись у вікно. Потім різко повернулася й промовила зовсім іншим тоном:

— А ви знаєте, що у нього батько був бандитом? Що його вбили в якихось мафіозних розборках? Ви думаєте, його нащадок може бути нормальним хлопцем?

Я мовчки сьорбнув вже охололого чаю й кивнув.

— От і я так думаю, – сказала Ніна Іванівна. – Він одразу почав за нею бігати. Спочатку все було наче нормально. Квіти дарував, у ресторани водив, наобіцяв усякого. Рита, дурепа, вуха розвісила, хоч я їй одразу казала, що не пара він їй. Воно ж хворе. Хто його знає, що в його дурну голову стрельне. Сварилися ми з Ритою страшенно. Я дзвонила, погрожувала, плакала, але їй хоч вогню прикладай: «Я вже доросла, я його люблю!». Потім взагалі додому тільки на вихідних заходила. Я, я, я! А про нас ти подумала? Егоїстка. Про нас, які тебе виростили? Які ночами не спали...

Ніна Іванівна заплакала. Закрила обличчя зморшкуватими руками й тихо схлипувала.

Я достав серветку та скривився.

— Ви можете мені казати що завгодно, але я впевнена, що цей Саша щось із нею зробив!

— Що змусило вас так вважати? Окрім того, що він дарував їй квіти та подарунки, водив по ресторанах, і ще того, що вони стали жити разом у його квартирі? – спитав я. – Мені навпаки здається нормальним, коли хлопець приділяти увагу дівчині.

— А синці, із якими Рита постійно приходила – це теж, по-вашому, нормально? – крикнула вона. – То на руках, то на ногах, то на шиї! Згадаєте мої слова, його треба посадити в тюрму і катувати, прости Господи, поки не скаже, куди він подів мою дитину!

Ніна Іванівна витерла сльози рукою. Вологі очі випромінювали безсилля й рішучість одночасно.

— Ми його обов’язково допитаємо, – сказав я.

— Та знаю я, як ви його допитаєте, – махнула вона тією ж рукою, якою витирала сльози. – Він свої бакси дістане і того самого дня піде нову Риту займати.

— Я зроблю все, що від мене залежить, щоб знайти вашу доньку, –промимрив я.

Вона поклала свою руку на мою ліву. Рука була теплою й згрубілою.

— Максиме, у вас добрі очі. Пообіцяйте мені, що ніщо не завадить вам. Ні гроші, нічого.

Я прокручував у голові стандартні слова, які потрібно було говорити родичам у стані емоційного збудження. Ним мене навчив майор Сенюк, під керівництвом якого я починав свою трудову діяльність у Горлівці. Але сказати ці слова я не встиг, бо задзвонив телефон. Не мобільний, а звичайний стаціонарний, я його помітив ще в коридорі, він висів на стіні. Дзвінок був схожий на звук будильника, під який я в дитинстві прокидався у школу.

Ніна Іванівна вискочила з-за столу.

— Вибачте, може, це Рита, – сказала вона. – Маю підійти.

Вона вибігла з кімнати.

— Так, слухаю. А, це ти Марківна. Привіт. Щось хотіла? Та ні, не з’явилася. Ось із міліції хлопчина зараз у мене. Ага, допитує. Та ні, цей ніби нормальний. У нього руки нема, протез.

Вона стала говорити тихіше, бо, напевно, зрозуміла, що я все чую.

— Каже, що на завданні. Слухай, набери мене трохи пізніше, тоді поговоримо. Але не надто пізно, бо я маю до Василя йти о третій. Добре, бувай.

Ніна Іванівна поклала слухавку і зайшла до зали.

— Це моя подруга. Ангеліна Марківна, – сказала вона. – Якби не вона, не знаю, як я трималася б.

— Добре, коли є друзі, – сказав я. Мені хотілося перевести розмову в інше русло, бо повертатися до теми Алекса, який, власне, й ініціював моє розслідування, не варто було. – Скажіть, а чи можу я подивитися Ритину кімнату?

— Так, звичайно. Там усе так само, як тоді, коли вона жила з нами, –сказала Ніна Іванівна. – Хіба що я ліжко застелила, бо вона така бруднуля була. У кого вона така? Ходімо.

Ми вийшли у вузенький коридор, заклеєний м’якими коричневими шпалерами з геометричним візерунком. Ніна Іванівна клацнула вимикачем, світло спалахнуло, щось стрельнуло, і коридор знову занурився в темряву.

— Ох, – зітхнула вона. – Василь в лікарні, Рита зникла, та ще й лампочка перегоріла.

Вона пішла вглиб коридору, тримаючись рукою за стінку.

— Обережно, тут на підлозі банки з консервацією, – сказала вона.

Ми дійшли до кінця коридору без пригод. Перед нами було чотири пари дверей. На двох по центру наклеєні старенькі пластикові барельєфчики – малюк у кумедній шапочці, що миється, та ще один малюк, який сидить на горщику.

— Оце наша з Василем спальня, – вона вказала на кімнату праворуч, двері були відчинені, і я побачив два зсунутих докупи одинарних ліжка. Усе це було застелено покривалом із рюшами.

— А ось і Ритина кімната, – сказала Ніна Іванівна й вказала на інші двері. Ніна Іванівна відчинила їх і зайшла всередину. Я зайшов за нею.

Кімната Рити відрізнялася від усієї квартири. Видно було, що батьки намагалися створити для неї особистий простір. Але також було помітно, що ремонт востаннє робився, коли Риті було років десять. Кімната мала аж надто дитячий інтер’єр. Рожеві шпалери зі звірятами, які за десять років вицвіли й потерлися. Біля стіни стояла шафа, також зі скляною секцією, у якій, на відміну від попередньої, стояли не фужери чи книги, а найрізноманітніші плюшеві іграшки.

Ніна Іванівна вказала на них із гордістю:

— Знаєте такий автомат, де всередині лежить купа іграшок, і треба керувати металевим павуком згори, щоб він опустився й ухопив одну з них? Наша Рита знайшла до нього підхід і майже щодня приносила нову іграшку. Ми вже, якщо чесно, не знали, куди їх подіти – зазвичай, онукам знайомих носили.

Попід іншою стіною стояло ліжко зі світлого дерева, застелене картатим пледом. Углибині кімнати стояв велетенський комп’ютерний стіл із полицями, на яких стояли книжки й зошити. Крісло на коліщатках. Ні стаціонарного комп’ютера, ні ноутбука не було.

— А де її комп’ютер? – спитав я.

— У неї ноутбук був. Та вона його з собою до того… забрала, –відповіла Ніна Іванівна.

На підвіконні стояв акваріум без води. На дні лежали камінці й засохлі водорості.

— А з рибками що трапилося?

— Тю-тю рибки, – сказала Ніна Іванівна. – Як Рита з’являтися перестала, вони засумували й почали плавати дороги дриґом.

«Скажіть краще, що ви їх просто перестали годувати».

— Шкода, – сказав я.

Знову задзеленчав телефон.

— О, це, певно, знову Марківна, – сказала Ніна Іванівна. – Зараз, я швидко, лише скажу, що ще зайнята.

Вона вийшла з кімнати, і я чув, як вона навпомацки пробирається коридором. Цей дзвінок Марківни, чи хто б там не був, був вельми вчасним. Я мав можливість без свідків знайти щось, що допомогло б мені викрити, де зараз перебуває ця Рита. Проте діяти треба було якомога швидше. Я заглянув у шафу. На поличках був складений одяг, у шухлядах – білизна. У великому відділенні висіли сукні. Я підстрибнув, щоб побачити чи не лежить щось на шафі. Лише товстий шар пилюки. Я підійшов до стола. На полиці над ним стояли книги. «Воно», «І мертві підуть», «П’ятниця тринадцяте», «Кладовище домашніх тварин». Рита, як бачу, полюбляла полоскотати свої нерви жахами. Нічого дивного. Це аж ніяк не могло мені зарадити. Сам у її віці всього Кінга по декілька разів перечитав.

— Алло, Марківно. – сказала Ніна Іванівна.

Довга пауза.

Я висунув верхню шухляду стола. Купа шнурів, зарядки, батарейки – словом, усякий мотлох. Висунув нижню, завалену цукерковими обгортками. Під ними я побачив блокнот.

— Так, це... – голос Ніни Іванівни був збентежений.

Довша пауза. А потім пролунав такий крик, що виривається звідкись ізсередини єства, коли тобі в кістку правої руки влучає уламок мінометного снаряду. Потім – стогін і глухий звук падіння людського тіла.

Я схопив блокнот і запхнув його собі під сорочку за ремінь. Вискочив із Ритиної кімнати. Поки біг коридором, зачепив якусь із банок, вона розбилася, і в ніздрі вдарив запах квашених помідорів.

Ніна Іванівна сиділа на підлозі, спершись об стіну, і завивала. У руці в неї досі була телефонна слухавка на сильно натягнутому закрученому дроті, з якої чоловічий голос голосно промовляв: «Алло, алло, ви чуєте мене?!»

Ніна Іванівна дивилася на мене скляними очима.

— Що, що трапилося? – спитав я.

Я, звісно, розумів, що така реакція може бути лише на смерть. Але десь у глибині душі я по-дурному сподівався, що помер її чоловік.

— Риту знайшли... – крізь виття вичавила вона.

VIII

От тобі, бляха, і перша справа. Мені було хріново. Вперше за два роки хотілося напитися. Правда, стримався, але цигарок викурив цілу пачку. Докорів сумління, що не дуже серйозно ставився до пошуків Рити, звісно, не було. Зрештою, навіть якби я був Шерлоком Холмсом, її однаково б убили. Але вереск Ніни Іванівни від учора стояв у вухах, і, я впевнений, стоятиме ще не один рік, доєднавшись до криків матерів, яким ми підвозили вантаж двісті з АТО. Біль, яку відчуває матір, коли дізнається про смерть власної дитини, із пам’яті не стирається. Матері неважливо, ким була її дитина, солдатом строкової служби, моделлю чи навіть останнім наркоманом чи повією. Мати вмирає разом зі своїм дитям. Вона може ходити, відкривати рота, виконувати механічні дії, але вона вже нежива.

Власне, мене ця конкретна смерть не надто зачепила. Дівчинку, звісно, шкода, але емоції атрофувалися. Коли майже щодня гинуть люди, з якими ти ділив навпіл цигарку на перекурі, починаєш сприймати смерть якось... філософськи чи що. Як казав Курт Воннеґут у «Бійні №5», яку я читав в окопі: «Таке трапляється».

Я марно намагався додзвонитися Алексу. Його телефон був вимкнений. Я відчував, що втрачаю землю під ногами. У мене навіть тієї сраної будки більше не було, у яку я б міг повернутися. А знову доводити працедавцям, як і два роки тому, що я не є неповноцінним тільки через те, що в мене немає руки, я був не готовий. Краще тут і зараз просто сконати.

Єдине, що мені спало на думку, – потрібно знайти Алекса. Фактично, моя робота над цією справою скінчилася. Риту знайшли. Але... Може, він захоче, щоб я дізнався, хто її вбивця.

Я дістав свій блокнот із потріпаною обкладинкою й знайшов там адресу, за якою жив Алекс. Саксаганського 99, квартира № 44.

Двері під’їзду були зачинені. Я подзвонив по домофону в квартиру № 44, проте ніхто не відповів. У дворі був ще один вхід. Двері з кодовим замком. Спробував стандартну комбінацію, «3» та «8», натиснуті одночасно, — замок клацнув, двері відчинилися. Цікаво, навіщо люди ставлять двері з кодовими замками, але лінуються змінити стандартний заводський код? Якась ілюзія захисту.

Я піднявся на горішній поверх і натиснув на дзвінок. Його звук був дуже неприємним. Ніхто не відчиняв. Я подзвонив знову, цього разу тримав палець на дзвінку секунд десять.

— Його немає вдома, – пролунав жіночий голос із-за зачинених дверей сорок третьої квартири.

— Добрий день, – сказав я. – А ви не знаєте, коли він буде?

— Думаю, що не скоро, – сказала сусідка. – Приїздила поліція. Його вивели з під’їзду вже в наручниках і повезли, як то кажуть, у невідомому напрямку.

— А чого затримали, ви не знаєте? – спитав я.

— Я тобі що, справочна? – буркнула стара.

Не треба було довго думати, щоб зрозуміти: Алекса підозрюють у вбивстві Рити Сенченко. Я б також його затримав на місці слідчого, який працював над цією справою. Але оперативність була просто неймовірною. Швидше за все, його підозрювали також у її викраденні. Якщо його сварку з Ритою біля клубу бачило багато людей, для цього були неабиякі підстави. Свідки обов’язково повідомили б, що Алекс був п’яним та агресивним зі своєю дівчиною. Якщо ще взяти до уваги ймовірні свідчення Ритиної матері, то інших варіантів не залишалося. Алекс автоматично ставав головним підозрюваним. Навіть попри те, що він сам викликав поліцію, якщо не збрехав, звісно. На моїй практиці був випадок, коли дружина вбила чоловіка ножем, а потім викликала міліцію й повідомила, що знайшла його вже мертвим, коли повернулася додому. Такі спроби забезпечити собі алібі за допомогою правоохоронних органів проробляються в першу чергу.

Я подумав, що потрібно було й мені відвідати той клуб, щоб, як мінімум, перевірити свідчення Алекса.

— Певно, через зникнення Рити, – сказала жінка. – До мене заходили менти, питали, чи я щось знаю.

Я ж казав Кротові, що поліцію однаково ментами в народі звуть.

— А ви щось знаєте?

— А ви хто?

— Друг Алекса.

— Щось я вас не бачила раніше, друг Алекса, – з підозрою сказала вона.

— Ми нещодавно познайомилися.

— Я свічку не тримала, – сказала жінка. – У нас взагалі були досить напружені стосунки. Задовбали вони мене своїми постійними сварками та п’янками. А взагалі-то я не можу зараз говорити. У мене пиріг у духовці згорить.

— Вибачте, – лагідно сказав я. – Скажіть лише, чи бачили ви, як він ображає Риту?

— Нічого я не бачила, – сказала вона, і я почув кроки, які віддаляються.

— Стара карга, – бовкнув я, хоч і не був впевнений у її віці.

Я вийшов на вулицю. За десять хвилин, які я безуспішно витратив у коридорі Алексового будинку, встиг намалюватися затор. У Києві затори часто виникають несподівано. Одне діло, коли затор на вузенькій вуличці. А на Саксаганського шість смуг.

Проте загалом я нікуди не поспішав. Нічний клуб на те й нічний, щоб працювати ввечері. Мені навряд чи вдасться знайти відвідувачів клубу, які могли бачити сварку Алекса й Рити, проте я сподівався, що зможу переговорити з охороною.

Ті нещасні три кілометри, які показував навігатор, я їхав близько години. А потім ще зробив декілька кіл навкого клубу, щоб знайти місце для паркування.

— Ти чув? – спитав Русік.

— Що чув? – відповів Вася.

— Пам’ятаєш оту дівку, яку ти від хлопця захистив? Ну, червоне плаття. Третій розмір?

— Ну?

— Її знайшли мертвою.

— Та ну нахєр, – сказав Вася.

— Та да, – сумно підтвердив Русік. – Гарна тьолка була.

— Але ж ти й дебіл.

— Ну ще скажи, що я не правий, – образився Русік.

Якийсь час вони стояли мовчки й дивилися на затор. Повз них уже другий раз проїзджала таврія з поїденими корозією порогами.

— Як ти думаєш, це він її? – спитав Русік.

— Хто його зна, – відповів Вася, – в принципі, він міг.

— От і я так сказав менту, який тут усе рознюхував.

— А якщо це не він? – спитав Вася.

— А якщо не він, то це вже не мої проблеми… а його, – пирснув зі сміху Русік.

Біля входу в клуб стояло двійко дебелих хлопців, які говорили про щось веселе. Мо’ анекдоти травили від нудьги.

— Добрий день, хлопці, – сказав я.

Охоронці, помітивши мене, перестали сміятися.

— Добрий. Вам чого? – спитав Вася.

— Я з поліції. Слідчий. Моє прізвище Ґедзь, – відповів я. – Мені потрібно поставити вам декілька запитань з приводу вбивства Рити Сенченко.

Хлопці пильно подивилися на мене. Потім переглянулися й знову заржали. Дивні. Накурилися чи що?

Один із них звернувся до мене.

— Будь ласка, покажіть ваші документи, пане поліцейський, – усе ще посміхаючись сказав Русік.

— Мені дуже шкода, ви, певно, чули, що наші посвідчення переробляють на пластикові – старі забрали, а нові ще не встигли видати. Та ви можете хоч зараз подзвонити у прийомну райвідділку, вам підтвердять мою особу, – повторив я свою легенду, сподіваючись, що і цього разу проканає.

Русік посерйознішав.

— Ти давно на себе в дзеркало дивився, Ґедзь? Ти більше на бомжа схожий, а не на слідчого, – сказав Русік і зробив крок до мене. Я зробив крок назад.

— Вася, оточуй, – скомандував Русік.

Вася стрибнув до мене й розставив руки у спробі мене схопити. У ту мить, коли його граблі мали би щільно обхопити мене, я присів. Вася втратив рівновагу і полетів на асфальт. Я відскочив на метр й рвонув геть, сподіваючись, що у бігові вони не такі вправні. Добігши до кінця вулиці, я звернув на Хмельницького. Потім озирнувся й коли зрозумів, що вони навіть не намагалися мене наздоганяти, уже неспішно пішов до своєї машини.

— Що вони такого у моїй зовнішності побачили? – я подивився на свою пику у дзеркало заднього виду, одразу коли сів в машину.

— Ну, може, хіба трохи заріс, – сказав я і пошкрябав себе по тижневій щетині.

Коли я працював у міліції, то навіть не думав, що така ситуація, як із цими здорованями, узагалі можлива. Ну, в принципі, хто завгодно міг наїхати на правоохоронця, тим паче, якщо він був один. Проте не пройшло б і години, як ці два недоумки сиділи б у мавпятнику. От таке от ментовське братерство. А там я вже міг робити з ними все, на що здатна моя фантазія.

Захотілося випити кави на природі. Я зупинився в парку біля червоного корпусу Київського університету. Я покинув машину на узбіччі на Терещенківській. Я згадав про блокнот, який я прихопив із Ритиної кімнати. Дістав його з бардачка й узяв з собою.

Купив в ларьку біля «шахового сектору» кави й цигарок. На більшості лавок сиділи закохані голуб’ята, але я таки знайшов собі затишне місце вглибині парку й почав гортати нотатник. На радість, це виявився щоденник, який Рита вела з грудня 2016 року, тобто десь півроку тому. У мене з’явилася надія прояснити щось у цій справі.

Я гортав щоденник, читав записи і розумів, що життя Рити, було... доволі звичайним, як і в кожного підлітка. Вона писала, що батьки зовсім її не розуміють. Вона мріяла знайти багатого хлопця і жити з ним. Заздрила моделям у своєму агентстві. Маючи майже ідеальну зовнішність і фігуру, вона мала неабиякий комплекс меншовартості й вважала себе чи не найгіршою моделлю, бо їй бракувало зросту й об’єму у грудях, а от стегна, навпаки, в обхваті у неї були на три сантименти ширші за потрібні ідеальні модельні параметри.

Вона рідко проходила по кастінгах на покази, тому жалілася, що даремно мотається різними частинами міста.

Окреме місце у її записах отримував Рудольф. Вона дуже схвально відгукувалася про нього. Писала, що він їй як батько, який завжди знаходить правильні слова, щоб заспокоїти її, і навіть сварить клієнтів. «Щоб не бачити таку красу, як у тебе, треба бути повним ідіотом, причому сліпим ідіотом».

Дуже багато вона писала про інстаграм. Схоже, це справді була її стихія. Там вона мала якийсь вплив, отримувала сотні схвальних коментарів, які піднімали самооцінку. У щоденник вона переписувала найкращі. Звісно, вони були від чоловіків: «Ти шалено красива, я засліплений тобою!», «Я в захваті від твоєї жіночністі!», «Ти – дівчина з моїх снів!», «Твоя усмішка не дає мені спокою!», «З тобою я почуваюся романтиком!»

Тьху, яка банальщина. Невже Рита була настільки недалекою, що їй подобалися ці шаблони з якогось сайту для людей без фантазії? Відповідь очевидна, інакше чому б вона їх записувала.

Окремо вона писала про те, як ненавидить тих, у кого більше фоловерів, ніж у неї.

Досить часто, читаючи щоденник, я натрапляв на згадки про фотографа Олега. Вони товаришували. Рита частенько їздила до нього на зйомки. Рита помічала, що він закоханий у неї, але навіть не розглядала його як потенційного хлопця. Хоча ставилася до нього досить приязно.

Про Алекса, як не дивно, було дуже мало інформації. «Почала зустрічатися з хлопцем. Звуть Саша. Він просто чудовий. Я без тями в нього закохана. Це не передати словами, тому навіть не буду намагатися». Усе. Але це принаймні підтверджувало версію Алекса про їхнє велике кохання.

Задзвонив телефон. Номер був міський, не записаний до пам’яті телефона.

— Алло, – сказав я.

— Привіт, Максе, – сказав Алекс.

— Привіт, Алексе. У якому ви відділку? – спитав я.

— Ти в курсі, – сумно сказав він. – У Шевченківському.

— Це хріново.

— Макс, я не вбивав її. Я любив Риту. Але мені ніхто не вірить. Мене посадять.

— Тю, у тебе ж гроші є, найми гарного адвоката, він тебе витягне, – сказав я.

Геть тихо Алекс промовив:

— З цим якраз невеличка проблема, – сказав Алекс.

— Ти про що?

— У мене нема грошей. Я жебрак.

— Не заливай, у тебе квартира в центрі, шмотки дизайнерські...

— За квартирою друг попросив приглянути, поки він на два роки у відрядження в Австралію поїхав. Шмотки... Частина з гардеробу друга, частина – китайські підробки. Я й сам підробка.

— Ти ж мені чотириста баксів на розшуки Рити дав.

— Це майже вся моя зарплата. Макс, я продавець-консультант у відділі холодильників у супермаркеті електроніки.

Курва.Терміново потрібно було закурити. От коли не вистачало другої руки, так це в такі моменти. Я затиснув телефон між вухом і плечем та дістав пачку. Зубами витягнув сигарету. Вклав пачку назад до кишені. Дістав запальничку, чиркнув раз – вітер здув слабкий вогонь. Підкурити вдалося лише з третього разу.

— Максе, не мовчи, – голос Алекса дрижав. – Крім тебе я більше нікого не маю.

— Та ти що, приколюєшся? – крикнув я. – Я тебе раз у житті бачив. До чого тут я? Хай тебе батьки, родичі витягують!

— Батьки загинули в автокатастрофі, мене виховувала бабуся, але вона також померла два роки тому.

— Ти часом не передивився дешевих російських серіалів? Бо від твоєї історії тхне милом.

— Максе, справді, я не брешу.

— Нахріна ти цей цирк із понтами тоді влаштував?

— Розумієш, був момент, коли я усвідомив, що я ніщо, нуль без палички, – сказав Алекс. – А коли я став скидатися на тупого мажора й поводитися так, мене одразу почали поважати. Я навіть легенду вигадав, що у мене батько був кримінальним авторитетом, і всі повірили, боялися навіть скоса на мене подивитися. А такі дівчата, як Рита, на мене навіть не дивилися раніше... – Алекс замовк і раптом заридав у слухавку: – А тепер вона мертва!

— Ну ти й кадр, Алексе, – сказав я. – І як я тебе маю витягувати?

— Знайди, хто насправді вбив Риту.

— Наче все так просто.

— Ти ж детектив. Я вірю, ти зможеш!

— Іванов, закінчуй розмову, – до мене долинув грубий голос.

— Максе! – закричав Алекс. – Врятуй мене!..

Дзвінок роз’єднався.

Оце так поворот. Рита мертва. Алекс не мажор. Плакали мої грошики. Та й за що такому нездарі-детективу платити, який не зміг навіть розкусити його одразу. Повівся, як лох якийсь. Треба було за ним простежити після «Августина». Напевно, тоді на метро пішов. І що мені могло підказати, що він продавець-консультант, а не запакований син кримінального авторитета. Я ж бо не відрізняю брендові шмотки від підробок, та й гроші він мені дав одразу, навіть більше, ніж я просив.

Хай сам свої проблеми вирішує. Він мені був і є ніхто. Я не повинен його рятувати. Нічого не робитиму, і життя моє йтиме спокійно. Знайду якусь роботу. Може, навіть кращу ніж та будка. І все якось буде.

— Ні, не буде, – пролунав голос мого брата Сергія в моїй голові.

— Сука, знову почалося, – я поклав ліву руку на лоба і почав масажувати скроні. Потім зробив дихальну вправу. Вдихнути на рахунок п’ять. На п’ять затримати повітря в легенях. І знову на п'ять видихнути. Я повторив вправу декілька разів. Мені здалося, що стало легше.

— А воно й не закінчувалося, – сказав Сергій. – Хіба ти думаєш, що дихальні вправи чи пігулки, які тобі той мозгоправ прописав, допоможуть тоді здихатися рідного брата?

— Я не повинен звертати увагу на голоси в своїй голові, – пробурмотів я. – Я не повинен звертати увагу на голоси в своїй голові.

— Та ти хоч сто разів повтори цю свою мантру, на мене вона ніяк не впливає.

— Відвали! – подумки крикнув я.

— О, це вже краще! Принаймні ти мене чуєш, – сказав Сергій.

— Та пішов ти. Пішов ти! – крикнув я вже вголос.

Хлопець який проходив повз мене, зупинився і зміряв мене поглядом.

— Це ти мені чи що? – спитав він.

Я підскочив з лавки. Він був нижчим за мене аж на голову і легшим кілограмів на десять, тому я почувався досить впевнено.

— І ти також пішов нахрін! – крикнув я і запустив свого лівого кулака йому в обличчя.

Хлопець стрімко відбив мою руку і за мить до того, як його кулак зіткнувся з моєю щелепою, у мене промайнула думка: «Ну що за лайно, якого хріна мені не трапився якийсь ботанік, а обов’язково боксер». Удар був таким сильним, що мене підкинуло догори, я перелетів через лавку і приземлився за нею. Мій протез, звісно, зіскочив із культі, як ковпачок із ручки, проте це найменше, що мене зараз хвилювало.

— Зовсім не бережеш себе, – сказав Сергій, коли я намагався намацати свою щелепу.

Хлопець підійшов до мене.

«Зараз буде добивати», – подумав я.

Проте він нахилився, узяв мій протез і присів біля мене навпочіпки.

— Ти заспокоївся? – спитав він.

— Ніби так, – обережно сказав я. – Нічогенький в тебе удар.

— Та це я так, впівсили, – сказав він.

Якби той удар був би в повну силу, мені б голову відірвало.

— Тримай, – він протягнув мені протез. – Я не знав, що ти... інвалід. У мене просто рефлекси швидше за мозок працюють.

Я хотів сказати «сам ти інвалід» і прочитати йому лекцію про коректні вислови, які можна вживати до людей із фізичними вадами, але вирішив, що зараз це навряд буде доречним. Може, згодом.

— Ану допоможи мені встати, – сказав я.

Він схопив мою руку своєю лапою й обережно допоміг мені підвестися. Я, хитаючись, сів на лавку. Протез поклав біля себе. Закурив.

— Мене звати Вова, – сказав він.

— Мене Максим.

— Ти чого на людей кидаєшся? – спитав хлопець.

— Не зважай, просто дуже важкий день, – відмахнувся від нього я.

— Коли важкий день, треба бухнути, і все стане не таким паскудним, –сказав він.

— Я не п’ю, – сказав я і чомусь додав: – Алкоголь.

— Це все пояснює. Тоді і справді важко. Що хоч трапилося? – спитав він.

Вова сів на лавку поруч зі мною.

Я не був балакучим. Та й людям не особливо довіряв. Але цьому незнайомому хлопчині, який щойно ледве не відправив мене у нокаут з одного удару, я розказав майже все, що трапилося за сьогодні. Звісно, я не повідав йому, що чую у себе в голові голос покійного брата. Вова слухав дуже уважно, не перебивав, лише інколи ставив уточнювальні запитання. Я розумів, що бачу його вперше й востаннє. І слова лилися, як кров з розбитої Вовиним кулаком губи. Із кожним словом ставало легше.

— Да, приємного мало, – виснував він. – Що ж ти думаєш робити?

— Та в тому й питання, що гадки не маю, – сказав я. – З одного боку, пацан мені ніхто, і я не повинен нічого робити, розумієш. Але я відчуваю, що він не винен. А ці довбані копи посадять його й оком не змигнуть. А я так не можу. Якщо він не триндить, то ніхто не може йому допомогти.

— Я знаєш, що тобі скажу? Мені здається, що ця ситуація в твоєму житті не просто так виникла. Випадковостей не буває. Ти чомусь мусив зустріти цього хлопця. І чомусь ти мусиш його врятувати. Як то кажуть, розірвати коло сансари.

— Ага, я й тебе мав зустріти, і ти мав розквасити мені пику. І відповідальний за це якийсь Сансара, – криво усміхнувся я.

— Хтозна, може, саме зараз ти мав відчути фізичний біль, який допоможе прийняти рішення. А я просто під руку втрапив, – сказав Вова й підвівся. – Ти на мене зла не тримай і бувай.

Вова поплескав мене по плечу і пішов.

Я зібрав себе до купи. Викурив ще одну сигарету.

— Ти в нормі? – спитав голос Сергія в моїй голові.

— Я тебе дуже прошу. Відвали, – сказав я подумки.

— У мене є пропозиція, від якої ти не зможеш відмовитися.

— Єдине, що мені потрібно, це щоб ти зник назавжди.

— Саме про це й ідеться, – сказав Сергій. – Давай так. Ти допомагаєш цьому хлопцеві, очищаєш своє сумління і більше ніколи мене не чуєш.

— І це не жарт?

— Я цілком серйозно.

— Тоді домовилися. Я його витягну. За всяку ціну. Бо ти собі навіть уявити не можеш, як ти мене задовбав.

— Ой, перестань. Ми ж брати.

— Є одна маленька деталь. Ти – мій мертвий брат. А тепер, відвали, не заважай працювати.

IX

Така швидка робота поліції могла свідчити лише про те, що Алекс десь напартачив й існують докази його вини. Мені потрібно більше інформації. Я згадав про Крота та його дзвінок. Згадав, що він обіцяв допомогти і виконати будь-яке моє прохання, як справжнісінька золота рибка. Він офіцер поліції, отже має доступ до матеріалів справи і, я був впевнений, що по старій дружбі Кріт зможе мені допомогти.

Я зателефонував йому.

— Кріт, привіт, – сказав я.

— О, Максе, привіт, – сказав він, цього разу не обурившись, що я назвав його за позивним. – Як життя молоде?

— Все добре, друже. Але є справа. Можемо з тобою зустрітися?

— Щось трапилося?

— Потрібна твоя допомога. Це досить терміново.

— Добре. Приїзди до відділку, відійдемо десь, поговоримо.

— Гаразд, їду, – і вже за п’ятнадцять хвилин я припаркувався на аварійці навпроти самого Шевченківського райвідділу на вулиці Герцена 9.

Зателефонуав Кротові. Він вийшов, роззирнувся довкола, забачив мою таврію й сів усередину.

— Ти диви, вона ще жива? – він поплескав машину по панелі приборів. — Я не думав, що вона цілий рік протягне.

— Вона ще нас із тобою переживе, як не будеш так стукати по ній, — сказав я. — Привіт, Давиде!

— Привіт, – сказав він. – Бляха, що це в тебе?

Я зовсім забув про свою губу. Подивився у дзеркало заднього виду. Кров запеклася, губа розпухла.

— Послизнувся, упав, гіпс. Класика, – сказав я.

Ми обійнялися, наскільки це нам дозволила маленька кабіна таврії.

— Що за термінова справа? – спитав Давид.

— Пам’ятаєш, ти казав, що я можу до тебе звертатися у разі потреби? – запитав я. Кріт кивнув і я продовжив: – Так ось, така потреба з’явилася.

Я розказав йому всю історію, однак особливо не заглиблюючись у деталі. Про те, що мене звільнили з роботи, що Дашка зареєструвала мене в інтернеті приватним детективом, і я отримав перше замовлення, що дівчину, яку я розшукував, знайшли мертвою, а хлопця, який мене найняв, затримала поліція.

Давид уважно слухав і кивав головою.

— Дааа, діла, – протягнув він. – Ти хоч розумієш, що порушуєш закон, працюючи без ліцензії?

— Не просто розумію, а хочу, щоб і ти його порушив. Мені потрібні матеріали справи про зникнення й убивство Рити Сенченко. Ти можеш мені допомогти?

— Рита Сенченко… – сказав Кріт. – Це ж моя справа.

— Оце так пощастило! – вигукнув я.

— Ти мене вибач, – сказав Кріт. – Але я не маю права. Це слідча таємниця.

— Ти серйозно? Ти ж мені відкривав таємницю слідства по десятках справ, коли тобі була потрібна моя допомога, — я вдарив рукою по рулю. — Пацан же не винуватий. Він не безневинний, але він не вбивав її.

— У тебе є докази? – спитав Кріт.

— Для цього мені й потрібні матеріали по справі. Від чогось треба відштовхуватися, бо я зараз у якомусь інформаційному вакуумі. Я не звик так працювати.

— Максе, це несерйозно. Я не буду себе підставляти. Ти не маєш жодного юридичного статусу. Не родич. Ти ж знаєш, як я до тебе ставлюся. Скільки ми всього пережили разом. Але зрозумій, я не можу зробити те, про що ти мене просиш. Я не порушуватиму закон, який поклявся захищати.

— Що за пафос! – я вилаявся. – Усе зрозуміло. Вибач, що звернувся.

— Та не ображайся ти, – сказав він.

— Ой, я ж тобі все розказав, ти зараз є свідком грубого порушення закону – поруч із тобою сидить приватний детектив без ліцензії. Крім того, я ще й запарувався не по правилах. Це ж вища міра покарання? Там нова влада ще смертну кару не повернула? Бо ти зобов’язаний мене затримати, – я витягнув руку і протез вперед. – Н-да, не найкраща ідея. Ну, можеш мене до своєї руки прикувати.

— Не мели дурниць, – сказав Кріт. – Не буду я тебе затримувати.

— Знаєш що, тоді йди-но ти нахрін з моєї машини. Вимітайся, мусор, – гаркнув я.

Кріт спокійно відчинив двері й вийшов з авто. Він схилився над відкритим склом пасажирських дверей.

— Різниця між міліцією й поліцією, не в тому, як нас називають в народі, а в тому, як ми ставимося до закону, – сказав він.

— Пішов нахрін, – крикнув я та рвонув з усієї сили, на яку була спроможна моя машина.

Мені дуже хотілося натовкти йому пику, але цьому суттєво заважала відсутність у мене правої ударної руки. Та навіть якби мені вдалося, Кріт точно закрив би мене на декілька діб. А тепер я не міг собі дозволити таких канікул. Доведеться якось викручуватися без інформації, яка є в поліції. Я не знав ані місця, де знайшли тіла, ані причини смерті, ані свідків, яких опитували слідчі. Я навіть Алекса не міг нормально допитати. Але у мене було те, чого не було в поліції. Добре, що я не додумався розказати Давиду, що я проник у квартиру батьків жертви й поцупив важливий доказ. А то вже сам сидів би в мавпятнику.

X

Наступного ранку я вже поставився до підйому о дев’ятій як належить. Швидко сходив у душ, поголився, посмажив яєшню, покурив. Губа досі була припухлою, але сама рана майже затягнулася. Як на собаці. Я звечора протер її перекисом водню. Рідина майже не шипіла, я подумав, це хороший знак.

Схоже, мені таки треба витягувати Алекса з в’язниці. Не було часу мусолити «хочу/не хочу», ця справа була з категорії «треба». До того ж цього вимагав мій покійний брат, та, як там її, сансара.

Кріт, звичайно, мудозвон ще той. Я йому це колись пригадаю. А що слід було пригадати зараз – це як вести розслідування без доступу до оперативної інформації? Я не міг допитати Алекса. Не знав, хто свідчив проти нього. Окрім, звичайно, Ніни Іванівни, яка його люто ненавиділа й звинувачувала у всіх бідах своєї доньки. Я міг тільки здогадуватися. Також я тепер вже не міг допитати свідків на місці зникнення. Не впевнений, чи мені так само пощастить драпанути, якщо я знову попадуся на очі отим здорованям.

Це, звичайно, був мінус, бо я впевнений, що лише свідчень охоронців, які були присутні під час сварки Алекса та Рити, в принципі, було досить, щоб затримати його як підозрюваного. А там уже недалеко й до звинувачення Алекса в убивстві.

Найважче було без огляду тіла загиблої. Я, бляха, не знав навіть причини смерті. Зарізали, застрелили, втопили, отруїли? Що знайшли поряд із трупом? Так справи не робляться. Мені потрібно хоч щось. Як отримати бодай якусь інформацію про вбиту? Як-як, прийти на похорон, звісно. Щоправда, Ніна Іванівна мене бачила і вже напевне знає, що я ніякий не поліцейський, але навряд чи вона буде спроможна помітити щось, окрім свого горя.

Я подзвонив на міський номер квартири на Тимошенко 2К. Ніхто довго не підходив, але коли я вже думав скинути дзвінок, слухавку підняли.

— Алло, — промовила Ніна Іванівна.

Я змінив свій голос на трохи тонший.

— Добрий день, – сказав я. – Співчуваю вашому горю. Вибачте, що змушений турбувати вас у таку мить.

— Я вас слухаю, – тихо сказала Ніна Іванівна.

— Я працюю в компанії «Флорібус», у нас замовили доставку квітів на ритуал погребіння. Велетенський букет червоних троянд. Але в офісі стрибнула напруга, і комп’ютер вийшов з ладу, усі дані стерлися. На жаль, ми не знаємо дати й місця поховання.

— Хто замовив квіти? – спитала Ніна Іванівна.

— На жаль, ця інформація, як і його контактні дані, також недоступні. Я можу сказати тільки, що це був іноземець.

— Рудольф, – мовила Ніна Іванівна й почала плакати.

Я почувався останньою скотиною.

— Я перепрошую, – сказав я. – Можу подзвонити пізніше.

— Ми ховаємо Риту завтра... Берковецьке кладовище... 16:00, – в паузах Ніна Іванівна схлипувала.

— Дуже вам дякую. Ще раз перепрошую, що потурбував.

— Рита дуже любила червоні троянди... Вона була би дуже рада, – Ніна Іванівна заплакала ще дужче, я скинув дзвінок.

Те, що я хотів дізнатися, я взнав, а психолог із мене ніякий. Ось така я безсердечна сволота.

XI

Із Ритиного щоденника я не отримав ніякої суперважливої інформації. Так, звісно, потрібно буде зустрітися і з Рудольфом, і з Олегом. Але наразі в мене була одна-єдина зачіпка. Фотографія в інстаграмі, яка з’явилася вже після зникнення Рити.

У фотографіях я нічого не петрав. Але я точно розумів, що цей знімок у інстаграмі дуже важливий. Це загадка, яку залишив після себе вбивця. Ці схиблені покидьки полюбляють вигадувати всілякі ребуси. Але фото було професіональним, чітким, продуманим. Таке не міг зробити будь-хто. Потрібне спеціальне світло. І камера. У цьому я був упевнений.

Коли я повернувся з АТО й переїхав до Києва, до мене зателефонував знайомий волонтер Іван. Якби не він тоді в чотирнадцятому, ми би, напевно, з голоду спухли. Я не знаю, що змусило досить успішного бізнесмена полишити всі справи й почати забезпечувати солдат найнеобхіднішим. Міг би сидіти в кабаках, як уся країна. Але ні, він долав непереборні перешкоди й допомагав нам, як міг.

Він подзвонив мені й сказав, що його знайомий фотограф розшукує АТОшників, щоб зробити їхні портрети. Я спочатку якось несерйозно до цього поставився, ну що там тієї фотографії, у мене телефон також фотографує. Іван пояснив, що той фотограф дуже відомий, знімає рекламу для міжнародних брендів. Навіть це мене не зачепило. А коли він сказав, що у цього фотографа один робочий день коштує тисячу доларів, а мене він буде знімати безплатно, погодився. Фотографа звали Олександр Жадан. Він зробив декілька портретів військових, які потім виставляли в PinchukArtCentre.

Минуло майже півроку від того часу, як ми були у нього в студії, і коли я зателефонував Олександру, дуже здивувався, що він мене згадав і погодився зустрітися.

Я приїхав у студію на Подолі. Олександр вийшов до мене.

— Добрий день, Максе, – сказав він. – Радий тебе бачити.

Він обійняв мене й поплескав рукою по спині. Я аж зніяковів.

— Добрий день, Олександре. Дуже радий, що ви погодилися зі мною зустрітися.

— Так, ми ж домовлялися з тобою на ти, – усміхнувся він.

Він зробив нам кави й запросив покурити на сходах біля студії.

— Ну як ти? – запитав Олександр. – Влаштувався в Києві?

— Якось так, дякую.

— Пишаюся. Поважаю. Справжній чоловік ніколи не буде жалітися іншому, що б у нього не трапилося, – сказав Олександр. – Ну дивись, якщо треба щось вирішити, то я не тільки фотки вмію робити.

— А у мене якраз є до вас... до тебе прохання, яке стосується фотографії.

— Так, існують фотоапарати для шульги, – він сам зареготав від свого жарту.

— Та ні, не буду я вам дорогу переходити, – анітрохи не образився я. — Хай у цьому місті буде один найкращий фотограф.

— Дякую за послугу. Добре-добре, жартую, – сказав він. – Що там, розказуй.

— Справа в тому, що я зараз розслідую одну справу... – почав я.

— Ти що, знову в ментовку пішов? – здивувався Олександр.

Бляха-муха, все пам'ятає, оце голова. Під час тієї зйомки так само на перекурі стояли, я й бовкнув, що працював в міліції, а він усе в голові тримає.

— Та ні, пробую бути детективом.

— А що, у нас є такі? – спитав він.

— Тепер є, – усміхнувся я. – Я розшукую одну дівчину. Зникла з нічного клубу. Зачіпок дуже мало. Але в неї в інстаграмі вже після зникнення з'явилася фотографія. Як на мене, дуже дивна фотографія.

— Показуй, – сказав Олександр.

— У вас є інстаграм? – спитав я.

— Звичайно, – він дістав телефон і зайшов в інстаграм.

— Можна я введу нік, – Олександр дав мені телефон. Я знайшов сторінку Рити, ritka_kissa, тицьнув на останню фотографію й віддав телефон. Жадан прикипів поглядом до екрана.

— Так, цікаво. Кажу одразу – фотографія зроблена на плівку. І не просто на плівку, а на середній чи повний формат. Я навіть не можу тобі пояснити так, щоб ти зрозумів. Але моє око бачить. Хай там як розвиваються цифрові камери, але плівка – це плівка. Таки повний формат.

— Це щось рідкісне? – спитав я.

— Ну, як рідкісне... Раніше всі так знімали. Років тридцять тому. А тепер молодняк навіть не знатиме, як до такої камери підійти, – сказав Олександр. – У мене немає жодного знайомого, хто знімав би зараз на слайди. Усі перейшли на цифру.

— А взагалі, що ще про фотографію скажете… скажеш? Це ж у студії знімали, – спитав я.

— Ну, модель, звісно, гарненька, але якась дерев’яна. Немає пластики, грації. Знімали, звичайно, у студії. Причому з постійним світлом. Бо такі камери не дуже люблять спалахи. Там витримка має бути довшою, ніж у цифрі.

Повз нас пройшов бородатий чоловік, якого минулого разу Олександр представив як свого продюсера.

— Роман, ти що, не взнав Макса? – впіймав його за руку Олександр.

Роман зупинився й подивився на мене згори. Здоровий, як бугай, ще й сходинки на три вище стояв.

— А, Максе, привіт, – сказав він, лишаючись на своїй висоті. Але в очах його читалося, що він мене анітрохи не впізнав. – Як справи?

— Привіт, – відповів я. – Дякую, усе добре. Як у вас?

— Також все супер, – сказав Роман. – Ну, я побіг. Мені терміново треба на листа відповісти.

Продюсер зник за дверима студії.

— Як почав із «Макдональдсом» працювати, геть носа задер, хоч не підходь, – хмикнув Олександр. – А я його пам'ятаю, коли він викладав уроки гри на бас-гітарі в Маріуполі.

Я мовчки усміхнувся. У Олександра задзвонив телефон.

— Добридень. Зачекай півсекунди... – він прикрив рукою телефон. – Це знайомий олігарх, хоче фотосесію в салоні літака. Це надовго. Будеш чекати?

— Та ні, дуже дякую. Ви... ти мені дуже допоміг, – сказав я.

— Ну дивись, якщо що дзвони, не соромся, – він знову обійняв мене.

— Добре, до побачення.

— Так, Ігор, привіт... – Олександр кивнув мені на прощання.

Знайти адресу студії Олега було зовсім не складно – достатньо набрати в гуглі «Олег Кравченко фотограф», і одразу потрапляєш на його сайт. Я погортав фотографії. Самі лише дівчата. Причому які дівчата! Одягнені, роздягнені. Мрія, а не робота. Шкода, що я не додумався в юності: якщо хочеш, аби дівчина перед тобою роздягнулася, треба всього лише стати фотографом.

Спершу у контактах я знайшов телефон Олега. Там і адреса. Студія розташувалася на вулиці Курській 8. Уже збирався йому дзвонити, але випадково перейшов на сторінку з календарем, у якому користувачі могли побачити, коли в студії проводилися зйомки. Зручно. Оце техногології. На десяту ранку був запис «модельні снепшоти». Я краще до нього навідаюся, коли він цього не чекатиме.

XII

Високий хлопець, який щойно вийшов зі старезного ліфту, навіть трохи відсахнувся з переляку.

— Доброго дня. Ви Олег, фотограф, чи не так? – спитав я.

— Та-а-к, – сказав він. – А ви хто?

— Я – приватний детектив Максим Ґедзь, – сказав я. – Чи можу я з вами поговорити?

— Приватний детектив? Невже у нас в Україні такі є?

— Так, є. Від нещодавна навіть легально. Мені потрібно поставити вам кілька запитань про Риту Сенченко.

Олег начепив на обличчя сумну гримасу.

— Так, звичайно, проходьте, будь ласка.

Олег відчинив двері студії. Штори щільно затуляли вікна, і в приміщенні був морок. У студії, як у спортзалі, тхнуло потом, запах якого намагалися перебити ароматичними паличками. Олег увімкнув світло, й лампи на стелі одна за одною спалахували, освітлюючи приміщення. Студія досить простора, певно, просто перероблена квартира: як заходиш у двері, потрапляєш у невеличкий передпокій. Там стояла шафа, де можна залишити верхній одяг. З передпокою можна було потрапити у вбиральню й душ, а також, власне, у студію, де праворуч стояли штативи, відсортовані за зростом, як учні середньої школи на уроці фізкультури. За ними в кутку стояв стелаж із обладнанням. Далі – шкіряний кутовий диван, на якому запросто могли поміститися шестеро людей, або дев’ять моделей. Всередині кімнати, навпроти вхідних дверей, стояв невеличкий, сантиметрів п’ять заввишки, подіум, за яким висів чорний паперовий фон. Ліворуч від фону ще одні двері гримерної. Певно, колись там була кухня. Праворуч  – стіл, на якому лежав ноутбук, та шафка, із якої стирчали різні папки.

Біля стола стояли два шкіряних крісла з літака, а також шматок фанери з вбудованим ілюмінатором.

— А це навіщо? – спитав я.

— Досить часто дівчата хочуть фотосесію в літаку. То я вже був змушений купити ці списані крісла. Але нічого, на фото виглядає досить правдоподібно, особливо якщо спрямувати джерело світла зі зворотного боку ілюмінатора.

Три великих вікна були щільно зашторені. На стіні навпроти висіли чотири портрети, як я зрозумів, голлівудських акторок.

— Гарні фотографії! Ваші? – пожартував я.

Але Олег надто серйозно сприйняв мій жарт.

— Ну, мені ще до того рости й рости. Хіба ви не впізнали, – він почав по черзі називати зображених на портретах людей, тицяючи в них пальцем: – Анджеліна Джолі, Мерил Стрип, Пенелопа Круз, а це —–Джулія Робертс. Фотографувала Енні Лейбовіц.

— А чого у вас у студії не висять фотографії, які зробили ви? – поцікавився я.

— Я не вважаю свою творчість гідною того, щоб її вішати на стіну. Погодьтеся, це досить дивно, коли фотограф оточує себе своїми роботами. Це значить, що його повністю влаштовує те, що і як він знімає. А якщо задоволений, то вважаєш себе майстром і не розвиваєшся. А мені ще потрібно розвиватися. Тим паче, моделям, яких я знімаю, приємно надихатися, дивлячись на знайомі всьому світові обличчя.

Господи, ну й зануда. Якщо ти робиш щось добре, то що в цьому такого.

— У вас дуже професійна студія, – сказав я, доторкнувшись до приборів, що лежали на стелажі.

Насправді, порівняно зі студією Жадана, ця була просто жалюгідною. Але я точно розумів, який вплив на людей справляють лестощі.

— Дякую, – усміхнувся Олег. – Це все збиралося потрохи протягом десяти років. Ця студія – усе моє життя, – він розвів руками й усміхнувся.

Ну ось. Він уже поплив. Треба брати його, поки гарячий.

— Рита часто у вас фотографувалася? – спитав я.

— Я досі не вірю, що її більше немає, – шмигнув він носом.

На моє запитання він не відповів. Замість того підійшов до шафи й дістав з полиці папку. Потім сів на диван.

— Сідайте, будь ласка, – він вказав рукою на місце коло себе.

Я сів. Він передав мені папку, на якій було написано «Рита Сенченко».

Усередині з десяток фотографій, які робив Олег. Тут, на цих знімках, вона зовсім не була схожою на себе в інстаграмі. На цих фото Рита була звичайною дівчиною, а не гламурною чікою. Її усмішки були щирими, пози – невимушеними. Ніби в одній людині жило дві особистості.

Поки я гортав фотографії, Олег сидів, обхопивши голову руками.

— Ви були близькі? – спитав я.

— У мене на компі лежать ще необроблені фотографії з нашої останньої зйомки, – сказав він ледь не схлипуючи. – Я просто не розумію, як це можливо. Ми... ми просто були друзями.

— Олег, я вас розумію, – сказав я й поклав руку йому на плече.

Він відсахнувся.

— Ні! Ви нічого не розумієте! – його голос зірвався на фальцет.

— Чого ж не розумію, ви її кохали. А це дуже боляче, коли помирає кохана людина, – сказав я.

Олег витріщився на мене так, ніби побачив привида.

— Звідки ви про це знаєте? – пробелькотів він.

Ну не міг же я йому сказати, що прочитав це в Ритиному щоденнику. Окрім мене про той щоденник, напевно, ніхто й не знав.

— Я... я це побачив на ваших фотографіях, – сказав я. – Ви ніби бачили іншу Риту, ту, якою вона насправді не була.

— Саме такою вона й була, – сказав Олег. – Ось це справжня Рита.

Він узяв папку, дістав звідти фотографію й жбурнув її на стіл. На ній Рита сиділа на підвіконні в довгому светрі, освітлена вранішнім сонцем. Вона обхопила свої голі ноги руками, підборіддя поклала на коліна. Голова нахилена до камери. Погляд загалом був сумний, але куточків губ торкнулася ледь помітна усмішка.

— А всі ці інстаграми, клуби й покази, постійні залицяльники, довбаний Алекс – це фікція, ілюзорний світ, який вона створила для себе, але це був не її світ. Вона – чужинка в ньому, – Олег встав і підійшов до вікна, підняв штору, заскочив на підвіконня й сів у точно такій позі, у якій була сфотографована Рита.

Олег, певно, вважав, що світ, де Рита була собою, обов’язково передбачав і його поруч із нею. Люди дуже егоїстично ставляться до кохання. «Я тебе люблю» – і все, людина, якій ти сказав ці слова, чи не сказав, а лише вимовив у думках, має належати тільки тобі, і тільки з тобою вона може бути щасливою. Об’єкт кохання вже винен тобі все своє життя. А коли ти не отримуєш того, чого очікуєш, то від любові до ненависті навіть не крок – думка.

Коли я лежав у госпіталі після ампутації, я дуже чекав, що Іра до мене приїде. Я хотів цього понад усе. Я ж так її кохав. А коли вона не приїхала ні наступного дня, ні через місяць, від тієї любові не залишилося й сліду. Бо виправдань їй я не знаходив. Уголос я без вагання сказав би, що ненавиджу її, але думками знав, що досі люблю.

— Поліція затримала Алекса як головного підозрюваного у справі... – я проковтнув кінцівку «вбивства Рити». – Ви думаєте, це він?

— А хто ж іще?! – крикнув Олег. – Він ставився до неї як до речі, що належить лише йому.

— Але хіба це доводить його провину? – заперечив я.

— Ви знаєте, що в Алекса батько був кримінальним авторитетом? –вибухнув Олег. – Для них життя людини нічого не варте. «Не будеш моєю, так не дістанься ти нікому» – і порішив її.

Ну, Алекс і баран. Чи думав він, що його легенда спрацює проти нього ж? Навряд. Міг би й вигадати щось креативніше. Сказати, що його батько був банкіром, підприємцем, політиком. Хоча з останнім я загнув. Ні, обов'язково треба булол обрати собі амплуа бандита. Романтика дев’яностих давно минула.

— А чому ви вважаєте, що вона не була «його»? – спитав я.

— Невже не видно, що вони не пара? – буркнув він.

— Ну, це суб’єктивно, – сказав я. – Чи, може, Рита вам щось казала?

Він драматично повернувся до вікна й завис на кілька секунд.

— Вона нічого мені не казала… Я просто відчував, що між ними щось не те. Вона ніколи не була такою сумною, поки не почала зустрічатися з ним.

— Тобто ви вважаєте, що ніхто, крім Алекса, не міг загрожувати життю Рити? – спитав я.

— Вона була янголом. Ні в кого, крім цього садиста, і думки не могло з'явитися, щоб її образити, – Олег подивився на годинник і зістрибнув із підвіконня. – Вибачте, у мене скоро зустріч, у вас ще є запитання? Мені потрібно підготуватися.

«Звичайно треба. Шмарклі підтерти», – подумав я.

У двері студії подзвонили.

— Ой, до мене вже прийшли, – сказав Олег.

— Добре-добре, – сказав я. – Запишіть, будь ласка, мій номер на випадок, якщо ще щось згадаєте.

Олег записав телефон і провів мене до передпокою. Він відчинив двері, усередину зайшла дівчина, яка чимось була схожа на Риту. Така ж висока й худа брюнетка.

— Привіт, Олеже. Доброго дня, – вона усміхнулася до мене.

— Привіт, Катю. Проходь, будь ласка. Ти ж знаєш, де гримерка. Я буду за хвилину.

Я б іще щось обов’язково запитав у Олега, але він не дав мені такої можливості, ледь не випихаючи мене за двері.

— Мені все тут зрозуміло, – сказав він. – Поліція затримала того, кого треба. До побачення.

— До побачення, – сказав я зачиненим дверям.

Чому всі перед моїм носом зачиняють двері? Дивний цей Олег. Він точно щось замовчує. Наче він зацікавлений у тому, щоб підозрюваним був саме Алекс. Але ж його аргумент, який він приписав мажорчику: «Не будеш моєю, так не дістанься ти нікому», можна прочитати і в його діях. Зрозуміло, якщо він був закоханий у Риту, а вона його не сприймала як чоловіка, то він теж міг її вбити. Обов’язково потрібно буде завітати в цю студію ще раз. Бажано тоді, коли Олега тут не буде.

XIII

Звісно, квітів я не купував. Про всяк випадок навіть одягнув сонцезахисні окуляри й пов’язку на праву руку через шию. Це найбільше, що я міг зробити, щоб максимально змінити свою зовнішність. Я вже казав, що місто перетворилося на суцільний будівельний майданчик? Вкотре мені не пощастило. Через ремонт того довбаного моста на Нивках я втрапив у такий затор, що хоч машину лишай і пішки йди. Можна ж якось організувати цей ремонт нормально, щоб люди не стояли годинами. Вночі ремонтувати, ні?

Але це все не важливо. Головне, що я запізнився на кладовище. Приїхав о шістнадцятій п’ятнадцять. Покинув машину у другому ряду. Заходити на кладовище, як завжди в таких місцях, треба було через велетенську білу арку з колонами. Між двома колонами була облаштована кімната, де сидів сторож. Не така, як моя будка – метр на метр. Порівняно з нею це був люкс. Я заглянув туди через вікно з ґратами: там стояло ліжко, стіл і навіть телевізор. На тому ліжку напівсидів чи напівлежав злий дід. Яким іще може бути сторож на кладовищі? Звичайно, лише злим. Крізь товстезні окуляри, він уважно вдивлявся в телевізор. Я легенько постукав у шибку. Він повернув голову й зиркнув на мене так, ніби я зайшов до нього додому, з’їв усю їжу, випив усю горілку та ще й купу посеред кімнати наклав. Знехотя він підійшов до вікна й відсунув скло, яким відгороджувався від зовнішнього світу.

— Шо треба? – прошипів він.

— Добридень. Вибачте, я запізнююсь на похорон. Ви можете підказати, де зараз ховають молоду дівчину? – чемно спитав я.

— Я тобі шо, справочна чи що? – сказав він і зачинив вікно.

Якщо чесно, це було неймовірно грубо. Добре, він таке кинув мені, я геть чужа людина, але якщо таку відповідь отримає хтось, хто ховає рідних?

Я постукав іще раз. Дід не підійшов. Ах ти ж старе падло. Я обійшов його будку і смикнув двері. Вони відчинилися. З таким норовом варто було би їх зачиняти. Я зайшов всередину, дід глянув на мене усіма чотирма переляканими очами.

— Ти шо твориш? Ану п’шов звідси! – забелькотів він.

— У тебе зараз є два варіанти, – гаркнув я.

Я взагалі вихована людина, старших поважаю і завжди до них на «ви». Однак нахабність і байдужість не має віку, і цього старого хріна я анітрохи не поважав, тому продовжив:

— Перший. Ти усвідомиш, що даремно так зі мною говорив, і допоможеш мені потрапити на похорон моєї родички. Другий, нехай у мене лише одна здорова рука, цього буде достатньо, щоб витрясти з тебе душу, і тобі не доведеться вірити мені на слово, – я стиснув кулак і потряс ним у нього перед носом. — Я сподіваюся, працедавець зробить твоїй сім’ї знижку на могилку.

Я аж сам злякався від того, який я страшний у гніві.

Дідок покрехтав, оглянув мене, ніби вирішував, чи зможе дати мені відсіч.

— Ти, гівнюк, не можеш нормально попросить чи шо? Як ім’я тої дівчини? – противно сказав він.

— Рита Сенченко, – відповів я, вирішивши, що не буду звертати увагу на «гівнюка». Насправді, бити його я не збирався. А потрясти кулаком довелося, бо він був із тих, хто розуміє лише позицію сили.

Дід піднявся з ліжка, підійшов до стола й почав водити своїм скрученим пальцем по сторінках великого товстого зошита.

— Чотирнадцятий сектор.

— Це де? – спитав я.

— Прямо по дорозі, потім ліворуч на перехрьостку й до самого кінця. Там найдеш.

— От бачите. Це було нескладно. Дякую вам дуже.

— Давай-давай. І пам’ятай, земля вона маленька, – сказав він. – Дасть Бог, зустрінемося ще.

Та ну його. Ще я на погрози підстаркуватих дурнів буду реагувати.

З мене спринтер ніякий. Але я біг з усіх сил. Капець яке те кладовище велике. Сотня гектарів, а, може, й більше. Усюди велетенські дерева і, якщо не зважати на могильні плити, можна подумати, що ти в парку відпочинку. Навіть вказівники стояли, щоб краще орієнтуватися. Тільки замість «атракціони» й «кафе» були позначки з різними секторами. Кожен із яких, як я зрозумів вже потім, сягав розмірів футбольного поля.

Поки я добіг до того перехрестя, про яке казав сторож, захекався. Став, віддихався, далі вже пішов просто швидким кроком. Дорога до чотирнадцятого сектору зайняла у мене десь хвилин п’ятнадцять.

Навколо могили стояла групка людей. Серед них я побачив Ніну Іванівну. Ні, я почув її задовго до того, як побачив. Вона голосила й нарікала так, що луна йшла всім кладовищем. Людей було небагато, десятеро-дванадцятеро. З одного боку біля Ніни Іванівни стояв старий чоловік, який спирався на паличку. То, напевно, був Василь, тато Рити. З іншого – стара жінка, мабуть, подруга матері, з якою вона говорила по телефону, – Марківна.

Я прийшов тоді, коли труну вже накривали кришкою й почали забивати цвяхи. Я лише встиг побачити, що обличчя дівчини було прикрите світлою тканиною. Ніна Іванівна кинулася на труну так, що та захиталася й ледь не впала з дерев'яних опор.

— На кого ти мене покинула! Як же я без тебе житиму! – і так далі, і тому подібне. Люди сумують через смерть близьких не тому, що їх фізично більше немає. Це всім зрозуміло ще з дитинства. Люди не знають, як їм жити після смерті родича. Це один із проявів людського егоїзму: коли помирає хтось дорогий твоєму серцю, ти все одно думаєш не про нього, а про себе.

Метрів за двадцять від групи людей стояли два хлопці з лопатами. Копачі. Вони були трохи напідпитку. Хлопці, спираючись на лопати, смачно курили й пошепки травили анекдоти.

— Підходить малий до матері, смикає її за юбку та каже: «Мама, мама, я бабусю бачив». А вона його сварить пальцем і каже: «Скільки я тобі казала, не копайся глибоко в піску», – цей я почув, бо підійшов позаду до них майже впритул. Той, що слухав, беззвучно засміявся щербатим ротом.

— Добрий день, – сказав я.

— І тобі, – сказав той, що розказував анекдот. Другий лише витріщився на мене скляними очима.

— Не знаєте, чому обличчя тієї дівчини було вкрите тканиною? – спитав я.

— Бо там обличчя не було, – відповів перший. – Таке враження, що по голові каток проїхав.

— Та який каток! Її скинули з багатоповерхівки, – сказав другий.

— А ти звідки знаєш? – спитав перший.

— У мене шурин малює жмуриків. Наводить рум'янець, набиває вату в рот, щоб щоки не западали. То вони до нього звернулися, – хлопець вказав на когось у натовпі. – Той глянув на неї і сказав, що він тут безсилий. Не було там чого малювати.

— Ого.

— Ага.

— Дякую вам, – сказав я.

— Та на здоров'я, – буркнув перший.

Зважаючи на все, вбивця був нелюдом. Знищити таке красиве обличчя? Це треба бути повним виродком.

Усі люди, які прийшли провести Риту в останню путь, були старшими. Невже в неї не було жодної подруги чи друга?

Осторонь стояв чоловік, який виділявся із загальної чорної маси. Десь років п’ятдесят, але голова повністю сива. Обличчя виголене. Одягнений у чорний костюм, який мав вигляд на мільйон умовних одиниць. «Рудольф», – подумав я.

— Така трагедія, – сказав я, підійшовши до чоловіка.

Він різко обернувся й подивився на мене. У його очах стояли сльози.

— Так, це неймовірна несправедливість, коли вмирає така молода людина, – сказав він.

Почувши його акцент, я облишив будь-які сумніви: це був Рудольф.

— Ви, напевно, Рудольф? – спитав я.

— Так, – відповів він. – А ви хто?

— Я – Макс Ґедзь, приватний детектив, – сказав я. – Розслідую вбивство Рити. Мені конче потрібно з вами поговорити.

Рудольф змінився на лиці. Якби це був страх чи гнів, я би зрозумів. Проте він скривився від огиди.

— Ви не могли знайти гіршого моменту для бесіди? – просичав він.

— Я дуже перепрошую, я не мав на увазі, що хочу поговорити саме зараз, – сказав я.

— Приходьте до мене в офіс в агенцію, – відповів Рудольф.

— Добре, дякую, – сказав я. – Обов'язково прийду. Коли вам буде зручно?

Рудольф не вшанував мене відповіддю й відвернувся, демонструючи, що не збирається продовжувати діалог.

Ну нічого, я все розумію. Більше мені тут робити нема чого. Я дізнався дещо про труп Рити й познайомився з одним із героїв її щоденника. Тому можна йти геть.

Дорогою назад розглядав могили. Між деревами стояли найрізноманітніші пам’ятники. Були якісь барокові із завитушками, були строгі, схожі на театр на Андріївському. Були подвійні, де лежали люди різних статей під одним прізвищем. Були також подвійні, але з однією фотографією. Друга поки пустувала. Я чув, що в столиці люди купують місце на кладовищі одразу на двох, оскільки воно зазвичай коштує як невеличка квартира. Гуртом дешевше, як то кажуть. Власне, у цьому було щось філософське. Ти приходиш навідати свою половинку й бачиш, де сам будеш гнити після смерті.

Але найбільшу увагу привертали ті пам’ятники, які, певно, ставили загиблим браткам із дев’яностих. Там була ціла алея постаментів мужиків у спортивних костюмах із позолоченими ланцюгами на шиях. Один, наприклад, сидів навпочіпки з недопалком у зубах. Виконано було все з максимальною точністю, здавалося, він зараз візьме ту цигарку, сплюне й бронзовим голосом промовить: «Сиш, ти чо такий борзий, ану сюди, сюди, я сказав». Захотілося перехреститися.

Коли майже дістався до виходу, вирішив сісти біля однієї з могилок на лавку й покурити. Було видно вхід. Я затягнувся й випустив дим, а коли він розсіявся, побачив, що з будки вийшов дід. За ним іще троє молодиків. Схожі вони були на той пам’ятник із цигаркою, також у спортивних костюмах. Якщо спустяться навпочіпки – не відрізниш. Дід щось їм розказував, розмахуючи руками. Потім приклав руку до грудей і похитав. Бляха, та це він мене показує. Злісне падло. Помсти захотів. Братки у спортивках закивали головами й стали у кожному проході арки.

А кажуть, що куриво шкодить здоров’ю. Якби я не сів покурити, то  зараз була би моєму здоров’ю справжня шкода. Тишком-нишком, навмання я пішов назад, але не дорогою, а через дерева й кущі. Пройшовши метрів триста, я знайшов діру в паркані та вийшов на вулицю.

XIV

Я заїхав через арку у двір, де ховалася модельна агенція D. Models. Я ледь втиснув свою ластівку між припаркованими в дворі іномарками.

Ще з вулиці я почув якийсь галас. Увійшовши в модельну агенцію, я зрозумів, що шум спричинили дванадцять малолітніх красунь у міні-спідницях, які сиділи на дивані з червоного дерматину чи просто стовбичили у холі. D. Models зручно розмістилася в триповерховому царському будинку на Лук’янівці. Модельна агенція займала всі три поверхи. Колись цей маєток, напевно, належав якомусь багатому купцю з бородою до пояса, і в шикарному холі на нього чекав різний люд, як-от зараз моделі.

Дівчата із зовнішністю моделей Victoria’s Secret радше скидалися на вокзальних сиріт – вони наче просили щось поглядом. Красиві жінки, із якими я перетинався, завжди були самовпевненими стервами, а ці нагадували курчат у картонній коробці. Ще трохи й заголосять: «Пі-пі-пі».

На ресепшені сиділа тринадцята красуня, яка помітно напружилася, забачивши мене в дверях. Ну, відверто кажучи, я був зараз не в найкращій формі, а розбита й досі спухла губа, яку залишив після себе той боксер у парку, додавала моєму образу дещо алкоголічного контексту. Я бачив, як вона почала поглядом шукати охоронця, але його не було поруч, а в неї не було кнопки тривоги, яка є в касирів у банку, тому лишалося просто вислухати мене.

— Добрий день, – привітався я. – А чи можу я побачити Рудольфа?

Дівчина була надресирована посміхатися відвідувачам, тому, наче собака Павлова, усміхнулася й мені. Потім, певно, у неї ввімкнувся мозок, і усмішка зникла.

— А ви хто? – спитала вона.

Дівчата в холі притихли й спостерігали за мною з огидою та острахом. Не щодня побачиш алкаша-інваліда в найкращому модельному агентстві міста.

Я сперся на стійку й підсунувся до дівчини.

— Я займаюся вбивством Рити Сенченко, – сказав я. – І мені вкрай необхідно поставити Рудольфові декілька запитань.

Вираз обличчя в неї змінювався досить повільно, а її реакції, здавалося, я чекав цілу вічність.

— Вибачте, – сказала вона перелякано. – Мені потрібно подзвонити.

— Треба то треба, – відповів я.

Вона знову криво всміхнулась і зробила два кроки назад. Потім, затуливши рукою мобільник, комусь подзвонила. Певно, думала, що я не почую її розмову.

— Алло, Ірмо Василівно, це Настя. Тут на ресепшені чоловік із поліції, він хоче побачити пана Рудольфа.

Прошу занотувати, що я не називався поліцейським жодного разу.

— Добре. Добре. Я все зрозуміла, – сказала вона та, не без складнощів, запхнула телефон у кишеню надто вузьких джинсів

Настя зробила два кроки вперед.

— Ви бажаєте чаю чи кави? – спитала вона.

— Що сказала Ірма Василівна? – натомість запитав я.

— Ірма Василівна сказала запропонувати вам чаю чи кави, вона зараз підійде, – чесно відповіла Настя.

— А Ірма Василівна це хто? – спитав я.

— Вона – директорка агенції, – сказала вона. – То ви будете щось?

— Дайте мені, будь ласка, води, – відповів я.

— Вам газовану чи без?

— З крану, – пожартував я, але Настя не засміялася, а чекала відповіді на своє запитання.

— Без газу, – сказав врешті я.

Настя зникла за дверима за ресепшеном. Я озирнувся, подивився на мовчазних дівчат і встиг помітити, як вони відвели погляд від мене й зашушукалися між собою. На стінах у холі висіли фотографії скелетоподібних моделей у різних неприродних позах, і я вкотре усвідомив, що не дуже розумію сучасні канони краси, прийняті у суспільстві. Я десь читав, що мода на худих жінок – це звичайне економічне рішення, яке десь на початку двадцятого століття ухвалили виробники одягу. Мовляв, одяг різних розмірів коштує однаково, що «еска», що «іксікселька». Тому потрібно було змусити жінок худнути, щоб виробники витрачали менше тканини, збільшуючи свої прибутки. Тому вони й почали популяризацію худорлявості. Правда чи ні, не знаю. Але скидається на правду.

Настя принесла мені на таці пляшку води й порожню склянку, на якій було вигравійовано D. Models. Дівчина залишила тацю на столику, що стояв біля червоного дивану. Я підійшов, а дівчата, які сиділи на дивані, наче один складний організм, посунулися вбік так швидко, що білявка, яка сиділа скраю, ледь не впала. Я сів на вільне місце, налив собі води й випив під пронизливим поглядом красивої худоби. Щойно я випив кілька ковтків, прийшла Ірма Василівна. Дівчата припинили гомоніти, підвелися й вишикувалися, як солдати на плацу. Вона не звернула на них жодної уваги й підійшла до мене.

— Добрий день, – у неї був владний голос, ніби вона й справді була армійським офіцером. – Прошу вас, ходімо.

Сказала й рушила туди, звідки прийшла.

Я буркнув «здрасьтє» й пішов слідом. Ми піднялися сходами на другий поверх. Зайшли в її кабінет. Світлі шпалери. На стінах фотографії моделей. Уже не дерматиновий і не червоний диван. Скляний столик біля нього. Масивний стіл й ергономічне крісло на коліщатках.

— Сідайте, будь ласка, – Ірма Василівна вказала на диван, а сама підсунула крісло й сіла навпроти.

— Це все ваші? – спитав я, вказавши на фотографії на стінах.

— Так, це наші найкращі моделі, – чванливо, але стримано сказала вона.

— А Рита Сенченко була серед найкращих? – запитав я.

— Ми досі не можемо отямитися від того, що трапилося, – театрально закотивши очі, сказала вона. – Риточка була неймовірно талановитою дівчинкою. Я впевнена, що на неї чекало велике майбутнє.

Вона провела пальцем під оком, ніби змахуючи сльозу. Але із зором у мене все було гаразд, і я точно бачив, що вона не вичавила з себе жодної сльозинки.

— Мені потрібно зустрітися з Рудольфом, – сказав я. – Ніна Іванівна Сенченко дуже схвально відгукувалася про нього як про наставника Рити й друга сім’ї. Мені здається, що розмова з ним може забезпечити слідству нові цікаві факти про життя й знайомих Рити.

— Як мені відомо, головним підозрюваним є її бойфренд, Алік чи Алекс, точно не пам’ятаю. Хіба справа не закрита?

— Ну, по-перше, своє рішення має винести суд. А, по-друге, я домовлявся з вашим керівником про зустріч.

— Ммм... Але гер Рудольф зараз у відрядженні, – сказала Ірма Василівна. – Перепрошую, я така неввічлива. Навіть не представилася. Мене звати Ірма Василівна, я директорка цієї модельної агенції.

Вона дістала з кишені піджака візитку й поклала на столик переді мною.

— Він сказав, що я можу побачити його, варто мені лише прийти в агенцію, – сказав я. – Мене звати Максим Ґедзь. Я приватний детектив.

— Приватний детектив? – перепитала вона. – Ви ж казали, що ви з поліції?

— Ні, я такого не казав.

— У чиїх інтересах ви працюєте? – холодно сказала вона.

Чомусь я вирішив сказати їй правду.

— Мене найняв Олександр Іванов.

Ірма Василівна не змогла стримати емоцій. Її обличчя перекосило, на шиї виднілися напружені судини, і навіть ніс наче став довшим.

— Це той... Ви хочете сказати, що працюєте на вбивцю нашої Рити? –прошипіла вона.

Сцена точно втратила велику акторку.

— Провину Олександра не доведено, – спокійно відповів я. – Докази, якими володіє поліція, дуже опосередковані. Алекс, звичайно, визнає, що посварився з Ритою у ніч її зникнення, але підстав вважати, що саме він вбив Риту, немає.

— Я вас дуже попрошу залишити територію нашої агенції, – сказала Ірма Василівна.

Вона підвелася й вказала мені на двері.

— Безневинна людина може сісти за вбивство, – сказав я. – Рудольф дуже добре знав Риту, її оточення. Це міг бути хто завгодно, якийсь фотограф, рекламник, модельєр, я не знаю, навіть модель-конкурентка.

Але вона мене вже не слухала. Ірма Василівна взяла до рук мобільний телефон.

— Бігом до мене! – крикнула вона таким тоном, яким зазвичай кличуть ретривера, що побіг за зграєю голубів.

— Ірмо Василівно, зрозумійте, Алекс найняв мене, коли Рита лише зникла. Навіщо йому звертатися до приватного детектива, якщо він до цього причетний, ба більше, збирається її вбити?

— Що трапилося, Ірмо Василівно? – до кабінету вломився охоронець. Він був на диво схожий на Стетгема. Хіба що трохи більший. Не щастить мені з охоронцями. Ледь устиг втекти від тих здоровил біля клубу, так на тобі знову.

— Проведи, будь ласка, цього чоловіка за межі агенції, – наказала вона.

— Ірмо Василівно... – почав я.

— Ходімо, – гаркнув Стетгем і впритул підійшов до мене.

— Відвали, нестримний. – гаркнув я.

Я й не сподівався що охоронець мене послухається. Але, що все відбудеться настільки швидко, точно не очікував.

Стетгем схопив мене за руку, тобто за протез правої руки, і з усієї сили рвонув на себе. Уперше в житті я радів тому, що у мене протез. Інакше цей бугай відірвав би мені здорову руку. Легенький пластиковий протез з легкістю злетів із культі, а Стетгем за інерцією впав на скляний стіл, який розсипався на дрібні уламки. Ірма Василівна відскочила, а Стетгем не зміг одразу оговтатися. Він, певно, думав, що справді відірвав мені руку, бо спантеличено дивився на мій протез, лежачи присипаний склом.

— Добре-добре, – усміхнувся я. – Якщо вже аж так просите, то я піду. Вибачте, це моє.

Я вихопив протез із рук Стетгема й вийшов з кімнати.

Коли я спускався сходами, мене догнав Стетгем. М'язи шиї мимоволі напружилися, очікуючи удару ззаду.

— Давай-давай, швидше, – буркнув він, але вже не торкався мене. Може, думав, що я увесь пластмасовий.

— Та йду, – сказав я.

Ми спустилися вниз, дівчата перелякано витріщилися на мене. Мені стало їх шкода. Не можуть гарні дівчата бути такими заляканими.

У холі я зупинився. Охоронець також. Дівчата втупились у нас і намагалися навіть не дихати.

— Слухай, може ти щось знаєш про Риту Сенченко? – спитав я. – Я розслідую її вбивство.

Дівчата почали шушукатися.

— Слухай, іди вже, по-нормальному тебе прошу, – сказав він і вказав на двері.

Я вийшов на вулицю. Коли я ступив на останню сходинку, почув голос охоронця.

— Ей, мужик, – винувато сказав він. – Ти не ображайся. Я не хотів... Ти ж розумієш, робота така.

Мені хотілося послати його під три чорти з його роботою, натомість я показав йому фак. Я був упевнений, що він не буде мене зараз колошматити. Стетгем лише «проковтнув» образу й пішов усередину, опустивши свою лису макітру. Його потилицею текли кілька цівок крові внаслідок падіння на скло. Мені не було його шкода. Я підійшов до своєї таврії, відчинив двері, а думками повернувся до бійки. «Якби у мене була рука».

— Якби була в тебе рука, відгріб би ти зараз по самі помідори, – прозвучав у моїй голові голос Сергія.

— Трясця! – зойкнув я і подумки звернувся до брата: – Ти ж якось попереджай.

— У тебе дзвоник на дверях підсвідомості зламався, – гигикнув він.

— Чого тобі? – спитав я.

— Та нічого особливого. Хотів лише сказати тобі, що ти баран.

— Це ще чому?

— Навіщо ти їй правду виклав? – спитав Сергій.

— Набридло брехати.

— Ах ти ж... – виматюкався Сергій. – Раніше у тебе з цим ніколи проблем не було. А тут увесь такий: «Мене звати Максим Ґедзь, я приватний детектив, працюю на головного підозрюваного в убивстві». Це ж повний ідіотизм, – перекривив він мене.

— Відвали. Зараз піду в аптеку, куплю «Пенталгін», і тебе як не було.

— Налякав їжака сракою. Від «Пенталгіну» в тебе такий відходняк, що нутрощі назовні вивертає.

— Краще це, ніж слухати твої бздури.

— Слухай, – Сергій трохи змінив тон. – Але ж і смішно цей здоровило полетів на столик із твоїм протезом. Хоча найсмішніше було дивитися на його обличчя, коли він намагався співставити реальність із його уявленням про неї.

— Ти це бачив? – усміхнувся я. – Та я ледве не пирснув зо сміху. І страшно, і смішно.

— А ти такий підходиш до нього, одягаєш на руку протез і кажеш: «Вибачте, це моє». Бляха, тобі треба було стати комедіантом, а не ментом, Джим Керрі відпочиває.

Він зареготав так голосно й заразливо, що я не стримався та почав сміятися вголос. На балкон у будинку навпроти вийшов якийсь мужик у сімейках і майці-алкоголічці. Він, напевно, подумав, що у мене поїхав дах. Та й насрати.

Я чув веселий сміх мого покійного брата і думав про те, як же мені його бракує, доки не зрозумів, що він чує мої думки. Сергій повільно припинив сміятися.

— Минулого не повернути, брате, – сказав він. – Але є майбутнє, у якому ти можеш усе виправити.

— Ти помер, цього не виправиш, – сумно промовив я.

— Це правда. Смерть – це назавжди. Але ти можеш змінити своє життя, – сказав Сергій. – Усе в твоїх руках. І я вважаю, що знайти справжнього вбивцю цієї дівчинки буде гарним початком. Ми ж із тобою домовилися?

Я нічого не відповів. Ні вголос. Ні про себе. Навіть після своєї смерті мій старший брат підтримував мене. Сергій хотів, щоб я жив нормально, став кращим, ніж я є. Він завжди це робив, усупереч всім моїм вадам. І робив зараз, попри те, що це я був винен у його смерті.

— Я дуже цього хочу, – сказав я подумки.

— Я знаю, чого ти хочеш, – сказав Сергій. – Навіть краще за тебе самого. Що ж, бувай, братику, до тебе тут прийшли.

— Хто прийшов? – встиг спитати я, коли відчув, що хтось торкнувся моєї куртки. Я різко обернувся й побачив молоду дівчину, одну з тих моделей-курчат, які стояли у холі. Вона зиркнула на мене повними жаху очами, швидко розвернулася й побігла в арку.

— Ану стій, – крикнув я услід.

Але вона не звернула уваги й побігла далі. Я схопився за нею. Вона хоч і була такою худою, що її мав би зносити легкий вітерець, проте бігала вправно, перебираючи своїми ніжками, як китайськими паличками. На відміну від мене. У мене і в найкращі часи були проблеми з бігом, а зараз, після довгого сидіння у тій дебільній будці, м’язи на ногах зовсім атрофувалися. Вона перебігла через дорогу й застрибнула у маршрутку саме за мить до того, як зачинилися двері. Маршрутка рушила.

Що це було? Невже у цих моделей усе так паскудно з грошима, що вони обкрадають інвалідів на вулицях? Добре, що я ношу гаманець у передній кишені джинсів. Я намацав його рукою, гаманець був на місці. Що ж тоді їй було потрібно? Я засунув свою лівицю в кишеню куртки й дістав звідти складений у кілька разів папірець. Там було написано: «Зустрінемося завтра у барі "Касатка" о 14:00».

Я подивився вслід жовтому богдану з іржавим боком і навіть запам'ятав номер марштурки: АІ 1997 АМ.

Навіщо? У житті не кожна рушниця стріляє наприкінці п’єси.

Я повернувся до своєї таврії. Що за конспірація? Невже я так їй сподобався? Могла б хоч телефон свій вказати. Чи, може, вона хоче щось повідомити про Риту? Ну, сходити варто в будь-якому разі.

Я повернув ключ запалення, машина закашляла, як туберкульозний бомж, однак завелася.

Під час цього розслідування я зустрівся з трьома: Ніною Іванівною, фотографом Олегом, та щойно з Ірмою Василівною. Не підозрював я тільки Ніну Іванівну. Вона, звісно, була совковою дурепою, проте любила свою доньку, хоч і вельми викривленою любов’ю.

Олег, правда, також казав, що любив, але його поведінка була радше дивною. Так, він плакав й істерив, але коли настав час зустрічатися з новою моделлю, моментально прийшов до тями. Коли загинули Сергій і Марина, я місяць не міг дати собі ради. Зомбі – це про мене тоді. Сліз не було. Відчуттів не було у стандартному їх розумінні. Була порожнеча, набагато жахливіша, ніж усе, що міг би уявити Стівен Кінґ. Я міг випити літру самогонки й не сп’яніти. Я не письменник, у мене проблеми з образним мисленням, тому я не можу підібрати правильні слова, які б описали мій тодішній стан. Але я був майже впевнений, що Олег просто грав роль. У кіно є багато сцен, де люди неймовірно страждають, ридма ридають від втрати коханої людини. От і Олег імітував якусь із цих сцен. Я мав обов’язково ще його перевірити. Бажано дослідити його студію, може, там є якісь підказки.

А ситуація з Ірмою Василівною, моделями, Стетгемом і запискою від переляканої дівчини – це все не має жодного логічного пояснення. Але те, що тут відбувається щось недобре, безсумнівно. Гине модель із їхньої агенції, а в них робота кипить. Одною більше, одною менше. Усе одно жива черга. У мене аж свербіло від передчування зустрічі з дівчиною, що вклала мені в кишеню записку. Бо це мало пролити світло хоча б на щось.

— Забирай звідси свою колимагу! – гаркнув мені мужик у сімейках з балкону. – Увесь двір закоптив, мудак.

Я висунувся з вікна.

— Ану спускайся сюди! Я тобі зараз покажу мудака, старе опудало! – крикнув я йому.

Той нічого не відповів, але зник із балкону. Я думав, що він щось бовкне мені у відповідь, я – йому, хоч пар випущу.

— Та ну тебе нахрін, – сказав вголос я. – Досить мені на сьогодні пригод.

Я швидко виїхав з арки й помчав додому.

XV

Коли я був ментом, то влазити до помешкання свідків чи підозрюваних можна було тільки дуже обережно. А коли когось ловили на цій справі, то свої обов'язково покривали. Це вам не США з верховенством права. Але тепер за мною не було ніякого протекції, тому я мав діяти з нереальною обережністю.

Коли я був у Олега в студії вперше, то помітив, що у нього немає сигналізації. Це було дивно, але пояснити можна. Люди в Києві, особливо молодь, жили в якомусь своєму світі, що нібито обмежувався соціальними мережами й власним маленьким колом спілкування. А там самі лише чемні дівчата та хлопці, взаємопорятунок, захист тварин, наївні тусовки з фудкортами, концерти гурту Hurts. Цю свою вигадану реальність люди переносили на справжнє життя. І не помічали, що в світі є всіляка сволота на зразок грабіжників.

До студії Олега я приїхав за північ. На дверях студії стояв дешевий китайський замок. Не надто безпечно, якщо брати до уваги його слова про вартість техніки. Я дістав відмички, які були сховані на всяк випадок у моєму протезі. Хоча насправді цей замок можна було б відчинити двома звичайними скріпками. Нас навчали цьому у відділку. Завжди простіше виламати двері, але інколи траплялися ситуації, коли присутність міліції потрібно було зберігати в таємниці. Відімкнути двері дуже просто. Майже будь-які. Мінімальний набір злодія-квартирника містить дві речі. Перша – це відмичка-натягувач, тонка й досить міцна пластина, яку засовують у замкову щілину до самого кінця, вона стримує натяг циліндру замка. Друга – відмичка-гачок, тонка дротина з трикутним зубчиком на кінці, якою ви по черзі піднімаєте штифти в механізмі замка. В ютубі безліч відео з інструкціями.

Тільки я в цю схему вніс свої зміни, щоб було легше використовувати відмички однією рукою.

На те, щоб відкрити замок в Олегову студію, у мене, однорукого каліки, пішло десь п’ять хвилин. Професійний домушник з обома руками впорався б менше, ніж за хвилину.

Я зайшов усередину й зачинив за собою двері. Світло, звісно, не вмикав, користувався ліхтариком. У студії був порядок. Олег, очевидно, був педантом і прибирав все після зйомок.

Я пройшовся студією, освітлюючи ліхтариком стіни й полиці. Штативи, прилади, усілякі насадки. Декілька ящиків із різною дрібнотою. Нічого цікавого.

Пішов у гримерку. Мало не засліпив себе, скерувавши промінь ліхтаря у дзеркало. У гримерці понишпорив по всіх шухлядах і шафках, але також не знайшов нічого путнього.

Я підійшов до стола, де лежав макбук, за яким працював Олег. Добре, що у мене гарна пам'ять, і я добре запам’ятав пароль, який вводив фотограф. Звісно, повний недоумок запам’ятав би пароль «1». Напевно, Олег і був недоумком. Хоча тут міг би бути й уважнішим.

На робочому столі в нього були папки: «Робота», «Проекти» та «LOVE».

Швидко проглянув перші дві. Усередині течки називалися іменами, я так розумію, клієнтів. Усередині файли Word, Excel, ескізи тощо.

А от папка «LOVE» була набагато цікавішою. Тут течки мали лише жіночі імена. Досить багато, маю сказати. Я прогортав донизу й побачив ім’я «Рита Сенченко». Там – десяток папок із назвами й датами. Найдавніший запис був від 10 грудня 2015 року. Найсвіжіший – 13 травня 2017-го. Я зайшов у найсвіжішу течку. Було досить моторошно проглядати ці фотографії. Рита була голою. Ну, фото, звичайно, були гарні. Оголене жіноче тіло викликає у чоловіка певну реакцію, а от фото оголеної дівчини, яка померла декілька днів тому... Бррр. Я заглянув до інших папок – те саме. Гола Рита. Тільки у найстарішінй папці від грудня 2015-го були фотографії, де вона була одягненою. Саме ці фотографії показував мені Олег під час мого візиту. І тут була та фотографія, де Рита сиділа в светрі на підвіконні.

Я переглянув декілька папок із прізвищами інших дівчат. Та сама схема. Олег запрошував модель, робив їй досить приємні фотографії, а потім на наступних зйомках вони вже позували йому оголеними. Проте на фото вони не були засмученими, не схоже було, що їх змушували. Багато фотографій, де дівчата усміхалися й дуріли.

Усіх цих моделей об’єднувала молодість і темний колір волосся. Себто вони були Ритиного типажу.

Те, що я побачив, безумовно, було певною девіацією, але знайдеться багато людей, які вважатимуть це мистецтвом. Фото не були порнографічними. Вони були художніми. А мистецтво поки не є злочином. Мені не було що закинути Олегові. Усе свідчило про те, що моделі фотографувалися у нього за власним бажанням. Ну, хіба якщо перевірити кожну, то, можливо, там могла би знайтися неповнолітня. Але це аж ніяк не допомогло б у справі, якою я займаюся.

Я обшарив увесь комп’ютер, всюди, куди міг зайти, але не знайшов нічого, що свідчило би про причетність Олега до вбивства Рити.

Чому ж тоді він так дивно поводився під час нашої зустрічі? Заливався крокодилячими слізьми, але вмить узяв себе в руки, коли настав час зустрічі з іншою моделлю. Хоча, в принципі, це могла бути просто професійна риса. Майор Сенюк, пам’ятаю, казав: «Хай там що на душі, не показуй це людям, яких ти маєш захищати. Бо як можна вірити у твої сили, якщо ти сам собі ради дати не можеш».

Ці фотографії, а особливо назва папки, змусили мене думати, що Олег кохав усіх своїх моделей. Ну буває ж таке, коли любиш кількох одразу. Мені в школі одночасно подобалася Оля Кузьменко й Оленка Ляпіна. Я просто не міг обрати між ними. Правда, вони обидві навіть і не здогадувалися про мою прихильність, але це вже зовсім інша історія. Може, творча натура Олега змушувала його закохуватися в об'єкти своєї творчості. Чи, може, за Фройдом, усі ці дівчата були схожі на його матір. Чи ще якась псилохогічна фігня. Але за це Олегу радше світило стати клієнтом психіатричної системи, а не пенітенціарної.

Я вийшов із усіх папок та закрив ноутбук. Дуже шкода, я очікував значно більшого від візиту в студію. Я підвівся й посвітив ліхтариком на стіл. Переглянув папери, які там лежали, папки на полицях. Нічого цікавого, договори з моделями, рахунки за оплату комунальних послуг і фотки, фотки, фотки.

Поруч зі столом стояв здоровенний сейф. Радше не сейф, а металева шафа. Раритетний екземпляр. Відчинити можна було і його, але не такими відмичками, які були у мене сьогодні. Я подумав, якщо в Олега пароль на ноутбуці – одиничка, то й ключ від сейфу має бути десь тут. І о диво! Ключ лежав на поличці поруч із візитівками. У цього хлопця солома в голові.

У сейфі було три полички. На верхній лежали якісь папери й дерев’яна коробка з грішми. Тисяча гривень і дріб'язок. Негусто.

На другій поличці лежала новенька камера Canon й купа об’єктивів. Ось чому, напевно, у сейфі було так мало грошей. Усі на техніку витрачає.

На нижній поличці стояла сумка. Не звичайна, а така, у яких фотографи носять обладнання. Всередині лежала здоровенна стара камера. Я дістав її з сумки, покрутив у руках. Прочитав напис:

Hasselblad 1600F

А ось це вже щось. Жадан казав, що фотографія, яка з’явилася в інстаграмі Рити зроблена на стару плівкову камеру. Цього було недостатньо, щоб впевитися у вині Олега у вбивстві дівчини, але існувала ймовірність, що саме він зробив ту останню фотографію.

Задзвонив мобільний. Я глянув на годинник. П’ятнадцять по дванадцятій. Хто це, трясця, може дзвонити? Я швидко вимкнув звук, аби ніхто не почув.

Дзвонила Дашка.

— Привіт мала, – радісно сказав я. – Ти чого не спиш?

— Привіт, – серйозно прошепотіла вона. – У мене є інформація про вбивство Рити.

— Слухаю тебе, мій вірий Ватсоне, – гигикнув я.

— Я не жартую, – сказала вона. – Це повний капець, що я з’ясувала.

— Ну то кажи вже.

— Ні, телефоном не буду, – сказала вона. – Приїжджай зараз до мене. Галя вже спить. Я вибіжу у двір і все тобі розкажу.

— Гаразд, їду, – сказав я.

Я не дуже сподівався, що Дашка повідає мені щось надзвичайно корисне, проте після трагедії з Сергієм я поклявся більше ніколи не відмовляти рідним. Хай там як. Якби їй просто сумно стало, а я був би втомленим до нестями, я б однаково приїхав.

Я сфотографував камеру на свій мобільний і поклав на місце. Ще раз швидко все огледів. Присів у авіакрісло. О, зручно.

Потім вийшов зі студії та зачинив за собою двері.

XVI

Нічний Київ – прекрасне місце для того, щоб поганяти вулицями. Навіть якщо у тебе старенька таврія. Немає цих клятих заторів, хай би їм повилазило. На проспекті Перемоги я розігнав свій болід до дев’яносто п’яти. Машина вся хиталася, однак мчала швидко, як поранений звір. Вітер через відчинене вікно шмагав мене по обличчю, насичуючи мої прокурені легені свіжим повітрям не гірше за кисневу маску в госпіталі.

На дорогу вискочив здоровенний пес. Я пошкодував, що у мене всього лише таврія, тому ледь встиг вивернути, щоб його не зачепити. Якби наїхав, думаю, моя машина сконала би разом із тим собакою. Я знову набрав швидкість і помчав далі.

За декілька хвилин я почув «віу-віу» у себе за спиною. Спочатку подумав, що то якісь глюки на радіохвилях, проте коли почув з гучномовця номер своєї машини й вимогу взяти вправо на узбіччя, усвідомив, що я попав. Цього мені ще не вистачало. Я скинув швидкість і зупинився. Поліцейський пріус, який блимав різнокольоровими спалахами, як бенгальский вогник, став впритул до мене. Звідти вийшли втомлені копи. От ми, менти, ніколи не були втомленими, завжди пашіли здоров’ям і радістю, а на цих глянеш, а вони не працівники правоохоронних органів, а швидше шахтарі. Хлопець із дівчиною. Він високий, вона маленька. Ну прямо комедійний дует.

Хлопець підійшов до моїх дверей і легенько постукав у вікно, дівчина стала на крок позаду.

Я відчинив вікно й усміхнувся найщирішою своєю посмішкою.

— Доброї ночі. Сержант поліції Олександр Петренко, – представився поліцейський. – Куди ви так поспішаєте?

— Здрастуйте, – сказав я. – Я навіть не буду з вами сперечатися. Я знаю, що рухався з підвищеною швидкістю, тому не маю нічого проти штрафу.

Я хотів якомога швидше з ним усе вирішити й поїхати до Дашки.

— Можливо, у вас була причина рухатися з підвищеною швидкістю? Я помітив у вас знак «Інвалід» на авто. Із вами все добре?

— Ви знаєте, ми, інваліди, не дуже в захваті, коли нас так називають.

— Я перепрошую, – сказав поліцейський. – Просто цей знак у правилах дорожнього руху зазначений саме так. А як потрібно вас називати?

— Не треба ніяких особливих назвиськ. Я – повноправний громадянин цієї держави, спокійно керую транспортним засобом, бачите, навіть правила порушую.

Вигляд у нього був присоромлений. Але в мене не було жодної причини його добивати.

— Ні, сержант, не було ніякої особливої причини, – сказав я. – Тепер усі, слава Богу, живі. Просто вирішив перевірити, чи спроможна ще моя ластівка літати.

— Зрозуміло, – несміливо усміхнувся він. – Покажіть, будь ласка, ваші документи.

Я вийняв руку з рукавички на кермі, за допомогою якої і тримав кермо, і перемикав передачі, та дістав із кишені водійське й техпаспорт.

Сержант ретельно переглянув документи, звірив номер кузова з номером у техпаспорті.

— У вас є страховка? – спитав він.

— Так, звісно, – я мусив відстебнутися, щоб дістати страховку з бардачка. – Ось, будь ласка.

— Дякую, – він проглянув папірець. – Добре, Максиме Станіславовичу, — Він віддав мені всі три документи. – Я вам дуже раджу не порушувати допустиму швидкість у місті. Нагадую, обмеження складає шістдесят кілометрів на годину. Ви маєте розуміти, що кожне правило у ПДД з’явилося не просто так, за ним стоять втрачені людські життя.

— Так а що, штрафу не буде? – здивувався я.

— Завдання дорожньої поліції – не виписувати штрафи, а попереджати виникнення правопорушення, – серйозно сказав він. – До побачення.

Він розвернувся, щось сказав напарниці, і вони сіли в патрульне авто. Я сховав документи й рушив. Лише тоді поліцейські поїхали, а на наступному повороті звернули праворуч, я ж поїхав прямо.

Чотири роки тому, якби я комусь розказав про цю ситуацію, мене би спитали, скільки я випив. «Завдання дорожньої поліції – не виписувати штрафи, а попереджати виникнення правопорушення». Найцікавіше, що він у це вірить. Свята простота.

Я під’їхав до будинку, де жила Дашка. Була майже перша ночі. Написав смс-ку: «Я тут».

Майже одразу прилетіла відповідь: «Скоро буду».

Без жодного смайлика. Це вже мало би мене насторожити, бо зазвичай кожне речення в смс-ках від Дашки обов’язково мало закінчуватися смайликом і не одним.

Я ще не встиг скурити цигарку, як з під’їзду вийшла Даша. Вона натягнула завелику куртку й закуталася в неї, як у ковдру. Сіла в машину й тихенько причинила двері.

— Привіт, – сказала вона. – Увімкни, будь ласка, пічку, щось я змерзла.

— Привіт, – я зробив, як вона попросила. Одразу запахло паленим.

— Дивись, – Дашка дістала свій мобільник і підсунула його до мене. Вона зайшла в інстаграм і натиснула на профіль Рити. Потім на останню фотографію.

— Я це вже бачив, – мені хотілося поділитися з Дашкою інформацією про те, що я знайшов у Олега в студії камеру, на яку, ймовірно, ця фотографія й була знята, але я стримався.

— Та я знаю, що бачив, – нервово сказала вона. – Я сама її тобі показала. Не могла заснути й вирішила полазити в інстаграмі й побачила в пошуку твою Риту. Роздивлялася її фотографії. Що сказати... Любила вона себе, та ще й дуже. Але я помітила, що вона дуже рідко використовує теги. Ну максимум десять, які описують, де вона, що їсть, у що вона вдягнена. Та коли я зайшла на цю останню фотографію, то побачила, що тексту під нею немає зовсім, а от тегів набагато більше, ніж зазвичай. І, не знаю чому, почала передивлятися, що за ними ховається. Більшість була досить нейтральною: оці всі fashion, model, beauty, Kyiv, – Дашка натискала на ці теги, і відкривалися сотні тисяч фотографій, які були ними позначені. Вона гортала трошки донизу, щоб я побачив, як їх там багато.

— Але коли я дійшла до ось цього, — Даша вказала пальцем на #instaslut, – відкрилося лише чотири фотографії.

Вона натиснула на цей тег, і справді на екрані з’явилися чотири маленькі іконки. Вона відкрила одну з них, і я побачив майже копію останньої опублікованої в Ритиному інстаграмі фотографії. Лише дівчина була інша. Також красива, також брюнетка. Але інша. У такій самій позі, як і Рита. Потім Даша відкрила наступне фото – і знов те саме. Інша дівчина, брюнетка, аналогічна фотографія. І ще одна. За датою Ритина фотографія була остання.

— Даша, ти геній! – крикнув я. – Треба перевірити, що з ними. Можна якось дізнатися їхні імена?

— Не так швидко, Коломбо, – тріумфально мовила Даша. – Я вже все перевірила. Їх звуть Маша Кошкіна, Юля Туба й Наталя Парій. І це ще не все: я знайшла їх усіх у фейсбуці. По-перше, усі троє працюють у модельній агенції... – Даша замовкла, даючи мені можливість закінчити її фразу.

— Невже D. Models? – сказав я.

— Саме так, – сказала вона. – Сране D. Models. Але це не головне. Усі троє зникли. Увесь інтернет переповнений фотографіями цих дівчат і проханнями допомогти в розшуку. Навіть на «Магнолія ТБ» їх показували.

— Це неймовірно, – сказав я. – Ми маємо справу з довбаним серійним убивцею. Нічогенька така собі перша справа. Уф!

— Я в тебе молодець? – грайливо сказала Даша, немов вона щойно вимила весь посуд на кухні, а не знайшла інформацію про можливих трьох жертв якогось покидька. – Ну що, я можу бути твоїм партнером?

— Ти у сто, ні, у тисячу разів розумніша за мене, – сказав я, притис її до себе й поцілував у чоло.

— Тобі треба обов’язково пошукати інформацію в цій агенції, – сказала Дашка.

— Та вже спробував – ледве живим звідти вийшов, – сказав я. –Директриса навіть охоронця викликала, щоб мене викинув.

— От падлюка. Треба їм якогось жучка поставити, – сказала Даша.

— Ага, а ще вертолітну підтримку викликати, – сказав я. – Де ж я тих жучків візьму? Нічого, буду щось вигадувати.

— Ось так... Чекай, Галя дзвонить, – вона взяла телефон, з якого одразу залунав несамовитий крик. У Галі й у нормальному стані був препротивний голос, а коли вона нервувала, цей голос зривався, як у хлопчика у пубертатний період.

— Вибач, Галю, я просто подихати вийшла у двір. Зараз повертаюся.

Проте Галин голос не втрачав напруги.

— Добре-добре, уже біжу, – винувато сказала Даша. – Та йду вже.

Вона поклала слухавку, з якої досі доносився крик, і звернулася до мене:

— Макс, слухай, ану підкури мені сигарету.

— Це ще навіщо? – спитав я.

— Так Галя мені й повірила, що я просто подихати вийшла. А от якщо від мене тютюном буде нести, то це буде залізне алібі. Краще про куриво слухати, ніж давати їй причини для зайвих підозр.

— Ти геній, – сказав я і підкурив сигарету.

— Я знаю, – сказала Даша, зробила декілька затяжок, поцілувала мене й побігла у під’їзд.

XVII

Не потрібно мати макітру розуму, щоб зрозуміти, що все вертиться навколо модельного агентства. Усі зниклі дівчата працювали саме з D. Models. Одна, дві – це ще можна було би назвати збігом. Але чотири – це чистісінька закономірність. Я покладав великі надії на те, що мені розповість дівчина з запискою.

Я приїхав на місце зустрічі за десять хвилин до другої. Запаркуватися біля того бару було неможливо, тому машину я кинув за два квартали звідти.

Бар «Касатка» розташувався на перехресті вулиць Олеся Гончара й Великої Житомирської. Я не ходжу в такі місця, бо вважаю, що не може склянка лимонаду коштувати сімдесят п'ять гривень. Хай він там  мільйон разів органічний, хай ці лимони вирощували цнотливі красуні –  та це ж просто лимонад! За такі гроші можна купити більше п’яти літрів «Живчика». І впитися ним до смерті.

Тому я нічого не замовив, лише пройшовся залом, виглядаючи дівчину, яка мене сюди покликала. Не знайшовши її, всівся на вулиці за столиком, і варто було мені підпалити цигарку, як з бару вийшов бородатий юнак й посунув до мене.

— Вибачте, будь ласка, – сказав він. – Але у нас не можна курити.

— Так це ж вулиця, – здивувався я.

— У нас сусіди зверху скаржаться, коли хтось курить. У них там діти чи тварини, я так і не зрозумів, – він вказав на вікна другого поверху. – Уже задовбали всіх. Ми б не зважали, але вони якось заяву написали в поліцію.

— М-да, біда, – зітхнув я. – А де можна курити?

— Ми ходимо туди у парк, – бородань вказав на протилежний бік вулиці.

— Добре, – сказав я та підвівся з-за столу. Через це куриво я себе вважав двічі інвалідом. Однак борці з курінням украй знахабніли. Колись навіть у літаках можна було смалити, і нічого, жили ж якось. А тепер навіть на вулиці доводиться переховуватися, щоб бодай комусь не завадити подихати автомобільними вихлопами.

— Хочете, я вам зараз кави винесу? – радісно запропонував він.

— Та вона ж у вас, напевно, гривень п'ятдесят коштує.

— Безкоштовно, – усміхнувся він. –  Через завдані вам незручності.

І зайшов усередину.

Я не впізнаю цю країну. Ні, не зовсім так, сама країна не змінилася. Люди якісь інші стали. У такій ситуації п’ять-сім років тому мене б и з матюками вигнали, тим паче, що я нічого у них не замовив. А тут нате вам, безплатна кава.

Хлопець приніс мені еспресо у скляній філіжанці. І не боїться, що я вкраду чи розіб’ю. Я перейшов через дорогу, прилаштувався біля пам’ятника ворону в капелюсі і сьорбнув кави. Оце розумію, кава. Куди там розчинній, яку я запарював удома кип’ятком. Я не зводив очей зі входу в бар, щоб не проґавити дівчину. Глянув на годинник –чотирнадцята десять. Запізнюється.

Я скурив ще дві цигарки, допив кави – що його там пити, два ковточки, – але дівчина не з’явилася. Я знову зайшов усередину, поставив на барну стійку чашку і подякував хлопцю. Ще раз пройшовся залом. Але її не було.

Посидів ще з півгодини. Не втримався й таки замовив каву. Тепер уже за гроші. Виявилось, не так і дорого – усього двадцять п’ять гривень.

О третій її досі не було. Я подякував бороданю й пообіцяв собі, що коли розбагатію, обов'язково прийду сюди випити того лимонаду.

Те, що дівчина не прийшла, було недобрим знаком. Як мінімум, для неї. Два варіанти: або її хтось пас, або мене. Швидше за все, цей хтось бачив нас разом. А єдиний раз, коли ми були на відстані менше, ніж метр, був біля модельної агенції. Той самий Стетгем цілком міг нас бачити. Я лише зараз подумав про те, що дуже необачно з її боку було підходити до мене. Хотілося вірити, що вона просто затрималася, захворіла, мати не відпустила тощо, а не лежить зараз десь мертва.

Тільки-но я сів у машину, як подзвонила Дашка.

— Максе, привіт. Ніколи не здогадаєшся, де я щойно була, – радісно сказала вона.

— Не маю анінайменшої гадки. У мене фантазії не вистачить, – сказав я.

— Давай, у тебе одна спроба, – не вгамовулася вона.

— Ну добре, – сказав я. – Ти була... ммм... у магазині.

— Н-да, у тебе справді з фантазією біда, – гигикнула вона. – Я була в модельній агенції D. Models.

— Якого... ти там робила? – я ледве втримався, щоб не матюкнутися. От мала зараза.

— Ну тільки не репетуй. Ти ж сам сказав, що тобі дорога до тієї агенції закрита. Я буду твоїм агентом під прикриттям, – гордо сказала вона. – Тим паче, що пройшло все чікі-пікі. Привітай мене, я тепер модель!

— Дурна дитина ти, а не модель. Це дуже небезпечно! Що у тебе тільки в голові було? – з розпачу спитав я. – Ти де зараз?

Хоча сам винен. Більше потрібно розповідати деталей племінниці. Вона ж просто допомогти хоче. А я баран тугорогий.

— Я вдома, усе гаразд. Не хвилюйся, – у голосі Даші зароджувалося роздратування. – Ти хочеш знати, як все пройшло, чи будеш далі нависати?

— Дашо, я дуже-дуже хвилююся за тебе. Якщо з тобою щось трапиться, я цього собі не пробачу.

— Максе, я просто сходила в агенцію. Поспілкувалася з дівчатами, їхньою директрисою Ірмою Василівною. Усі були дуже милими. Але якщо ти продовжиш на мене тиснути, я зараз покладу слухавку.

— Стривай. Пообіцяй мені дещо, – сказав я.

— Що?

— Ти ніколи більше туди не підеш, – сказав і сам передбачив Дашину реакцію. Їй тільки заборони щось – обов'язково це зробить, тому додав: – Доки не порадишся зі мною, я все-таки твій партнер, а партнери мають довіряти одне одному й не робити нічого за спиною.

Даша мовчала. Я буквально чув її думки.

— Добре. Домовились.

— Ти обіцяєш?

— Так! Сказала ж, домовились, – уже ображено сказала вона.

— Розказуй вже, що ти там накопала.

Дашка видихнула й заторохтіла без упину:

— Ну коротше, подзвонила я їм зранку, питаюся, чи можна до них моделлю. Вони запитали про вік, я збрехала, що мені вісімнадцять. Попросили одразу зробити селфі на телефон і надіслати їм на вайбер. Я скинула. Їх, я так розумію, усе задовольнило, тому вони запросили мене в агенцію. Усе було, як ти й казав. Зграйка дівчуль у холі під наглядом твого улюбленого Стетгема й іще одного. Посилили охорону, схоже. Але до дівчат здоровані були дуже чемні. Не знаю чому, але мене запросили без черги. Спочатку менеджерка на ім'я Ксенія завела мене в якусь кімнатку й почала розпитувати про мою сім'ю. Я бовкнула, що живу з мамою, а тато – капітан далекого плавання. Не в такому формулюванні, але за сенсом схоже. Потім вона поміряла мене всюди. Ну зріст я свій знаю й так, сто сімдесят вісім, але я ще росту. А от інші параметри. Прикинь, у мене вісімдесят п’ять на п’ятдесят шість на вісімдесят чотири. Напевно, цій Ксені я дуже сподобалася. Вона щось постійно записувала у блокнот і розказувала про мої неймовірні перспективи. Мій типаж, слов’янка-брюнетка зараз у моді. І Мілан, і Париж, і навіть Нью-Йорк за мене битимуться. Обробила мене по повній. Не було б у мене мізків, як у тих ляльок у холі, я б залишилася там жити назавжди. Потім Ксенія подзвонила директорці. Прийшла Ірма Василівна, обмацала мене всю з ніг до голови, тільки зуби, як у коняки, не перевірила, але це, схоже, попереду. Потім запитала, чи є в мене портфоліо. Я під дурочку закосила, кажу: «Навіть не знаю, що це таке». Вона так по-дружньому мене по плечу поплескала й каже, мовляв, не хвилюйся, Дашо, зробимо тобі найкраще портфоліо. І дала завдання Ксенії зв’язатися з фотографом. А зараз вгадай, хто у них фотограф? Чи досі проблеми з фантазією?

— Невже Олег? – запитав я, не приховуючи здивування.

— Бінго! – вигукнула Даша. – Я дізналася, що Олег знімає портфоліо для всіх моделей агенції. Мені здається, що це може бути наш клієнт.

Сказати їй про камеру, яку я знайшов у Олега в студії, чи ні? Разом із цією інформацією, що розкопала Дашка, я був на сто відсотків впевнений, що саме фотограф убиває дівчат. Але Дашці цього знати не потрібно. Менше знаєш, ліпше спиш. Достатньо того, що розповів їй про свої пригоди в модельній агенції, – он у що воно вилилося.

— Я його все одно ще перевірю, – сказав я. – Тільки прошу, нічого більше не роби без мого відома. Якщо ти маєш рацію, то це не просто небезпечно. Це триндець як небезпечно.

— А як мені бути з фотосесією? – спитала Дашка.

— Якою фотосесією?

— Чим ти слухав взагалі? – нервово спитала вона. – Я ж тепер модель, ще й нова зірка D. Models, у мене обов’язково має бути портфоліо. А Олег має мені його зробити.

— Бляха, у тебе ж має бути хоч якийсь інстинкт самозбереження, – вже не стримався я. – Це не іграшки. Не квест-кімната. Риту Сенченко ховали із закритим обличчям. Знаєш чому? Бо там обличчя не лишилося. Я тобі дуже вдячний за допомогу, але на цьому досить.

— Макс...

— Не Максай. Скоро кінець навчального року, тобі уроки треба робити, а не серію вбивств розслідувати, – звичайно, слабенький аргумент, але кращого я не встиг придумати. – Щоб я ноги твоєї не бачив ні в тій агенції, ні тим паче в студії цього збоченця.

— Максе, та заспокойся ти, – здалася вона. – Я ж не геть припадошна. Чого б я тобі тоді дзвонила. Але ти май на увазі, що, якщо тобі треба буде допомога, я – напоготові.

— Напоготові вона, – сказав я, вже трохи заспокоївшись. – Дашо, повторюю, не лізь туди.

— Добре-добре, – сказала вона. – А тепер ти пообіцяй мені.

— Що вже? – сказав я.

— Ти будеш розказувати мені, якщо щось дізнаєшся! А то я від цікавості й померти можу.

— Добре, домовилися. – сказав я.

Від цікавості не помирають, а от від рук прибабаханого фотографа ще й як. Який у нього мотив? Саме мотив колись був основою будь-якої справи. Без мотиву не можна знайти вбивцю. Справи розкривалися за формулою трьох запитань. Що сталося? Чому це сталося? Коли відповіді на перші два запитання ставали відомими, можна було звертатися до останнього. Хто це зробив?

Але тепер зовсім інший час. Коли я лише починав працювати слідчим, я впадав у повний ступор щоразу, коли не міг відкопати мотив. Виявилося, що зараз людина може вбити чи покалічити іншого без будь-якої на те підстави. Просто так. Абсолютно незнайомого перехожого. Стара формула вже не працює. Тепер важливо лише «що сталося» і «чому це сталося саме так». Отже, що трапилося, нам відомо: зникли чотири дівчини, одну з них знайшли мертвою. Швидше за все, решту або ніколи не знайдуть, або також знайдуть мертвими.

А чому це сталося саме так? Та хоча б тому, що він мав можливість це зробити. Хтозна, що там у нього за Фройдом. Може, його покинула дівчина, яка схожа на жертв. Може, у нього була сувора мати, яка гамселила його. Чи вчителька в школі.

Ах, шкода, що я всього цього не знав, коли був у нього в студії. Серед тих оголених дівчат у його папці «LOVE» точно є ті, що вже зникли і ще зникнуть. У нього була камера такого типу, як казав Жадан. Варто лишень натиснути на цього Олега, і можна засадити його в тюрму назавжди. Погано, що я вже не працюю в органах. Я ж не можу просто завалитися до нього в студію, дістати пістолета, якого в мене, між іншим, немає, і голосно крикнути: «На підлогу! Бігом, сука, на підлогу! Тебе заарештовано!». Хоч яким злим я був на Крота, доведеться його підключати. Хай він не захотів дати мені доступ до оперативної інформації, адже він увесь із себе такий чесний коп, але саме ця риса давала мені впевненість, що він затримає цього фотографа й випустить нарешті Алекса.

XVIII

Кріт довго не піднімав слухавку. Я вже почав уявляти, як він сидить, дивиться на мій дзвінок і злісно посміхається з думкою: «Дзвониш? Куди ти без мене дінешся?». Але на останніх гудках він відповів.

— Алло, – сказав він.

— Давиде, привіт.

— Здоров.

— Не буду довго мусолити. Мені потрібна твоя допомога.

Ці слова було сказати найважче, але я вирішив, що краще я матиму результат, ніж просто залишуся гордим й ображеним.

— Ти мене вибач, але я стою на своєму. Не можу надати тобі ніякої оперативної інформації.

— Мені не це від тебе потрібно.

— А що?

— Я сам готовий надати тобі інформацію. І вона може змінити хід розслідування.

— Ти продовжив займатися цією справою? – запитав він. – Та що це я. Звісно, продовжив.

— Хіба в мене були інші варіанти? Я маю звільнити того хлопця, Алекса.

— Гм. Ти не в курсі? Я бачу, у тебе справді тісні зв’язки зі своїм клієнтом, – сказав він. – Як тобі такий варіант: місію виконано. Алекса вчора вранці випустили.

— Як випустили?

Мене аж пересмикнуло. Що за фігня? Чому він мені не подзвонив? Я тут зі шкіри лізу. От мудозвон.

— Ось так. У нас не було жодного прямого доказу. А те, що вони посварилися в клубі... Ну, з ким не буває. Не саджати ж за це.

— Це… це добра новина, – сказав я. – Він і справді невинуватий.

— Воно-то так, але тепер у мене у цій справі немає нічого. Є труп молодої дівчини…

— Чотири трупи… – поправив його я.

— Які чотити трупи?

— Я так думаю, що трупів має бути чотири. Просто знайшли тільки Риту Сенченко.

— Звідки ти це взяв?

— Значить, я з тобою маю ділитися тим, що я нарив?

— Макс, мені не до цих дитячих образ. Якщо у тебе щось є, то кажи, або йди туди, куди ти мене послав останнього разу.

— Нехай. Тобі пощастило, що я в гуморі. Ти знаєш, що Рита Сенченко була активним користувачем інстаграму?

— Усі молоді дівчата – активні користувачки всіх цих інстаграмів, яким боком це стосується справи? – спитав Кріт.

—  Це було для неї чимось більшим, ніж просто соцмережа з картинками. Вона фактично там жила, і була дуже популярною. Наступного дня після зникнення на її сторінці опублікували фотографію. Спочатку я, звичайно, подумав, що це свідчить лише про те, що вона просто покинула свого хлопця, але коли знайшли тіло, стало зрозуміло: фотографію зробив той, хто її викрав і, напевно, той, хто її вбив.

— Як її в тому інстаграмі?

— ritka_kissa, – сказав я.

— Ану скажи по літерах?

Я продиктував. Я чув, як Кріт клацає по телефону.

— Так, я бачу, – сказав Кріт. – Моторошна фотка.

— Ага. Непроста. Знята на плівку, ще й на камеру з повним форматом. А тепер бачиш, під фото список хештегів.

— Так.

— Я пройшовся по них усіх, і за одним із них знайшов три ідентичні фотографії з різними дівчатами, які візуально схожі на Риту. Я перевірив, вони також зникли. Рита була останньою.

— Серія? – спитав Кріт.

— Схоже на те.

— Але як це тобі в голову прийшло? Ти ж друкуєш на комп’ютері одним пальцем.

— Вважай, що мені допомогли. Так от. Усі дівчата працювали в одній модельній агенції.

— D. Models?

— Саме так.

— Ми були у них. Дуже чемний власник. Іноземець. Рудольф, здається.

— Ти думаєш, тут замішана агенція?

— Опосередковано, швидше за все.

— Це як?

— Усіх моделей цієї агенції знімає один і той самий фотограф.

— Олег Кравченко, ну…  – сказав Кріт. – Ми його також допитували. Мені здалося, що він був закоханий у Риту.

— Все-то ти знаєш. Я теж так спочатку подумав. А тепер я вважаю, що за ним Оскар плаче. Даю тобі сто відсотків – убивця саме він.

— Що ти викопав?

— Ну… цей-во… він забув зачинити двері в студію, – сказав я.

— Можна подумати, прямо-таки забув зачинити.

— Клянуся, так і було, – усміхнувся я.

— А ти випадково проходив повз і зайшов перевірити, чи нічого не зникло.

— Можна й так сказати. І знаєш, що я знайшов у нього в студії?

— Що?

— Дуже стару плівкову камеру. Саме таку, на яку могли бути зняті ці фотографії.

— А це вже щось! – стрепенувся Кріт. – Дякую тобі, Максе. Прямо зараз до нього й поїдемо. Скажи мені ще одне. Який саме хештег із цього списку?

— #instaslut.

— Ану зачекай, я зараз перевірю.

Знову шурхотіння в динаміку.

— Ага, знайшов. Тільки зачекай, ти казав, що там із Ритою чотири фотографії. А тут п’ять.

— Як п’ять? – здивувався я. – Ану стривай.

Я зайшов у профіль Рити й перейшов за хештегом. Справді, висвітилося п’ять фотографій. Я відкрив останню. Вона скидалася на попередні. На ній була зображена дівчина, яка закинула мені до кишені записку, а потім не прийшла в «Касатку». Вона стала новою жертвою. Фотографія була опублікована в її інстаграмі вчора вночі.

— Так, бачу. Це вже п’ята жертва цього… митця, – сказав я. – Давиде, не зволікай, поки не з’явилися нові.

— Я все зрозумів. Буду отримувати ордер на обшук. Де у нього в студії, ти кажеш, лежить та камера?

— А я й не казав. У сейфі, у спеціальній сумці для фотоапаратів.

— Добре, дякую.

— Давай.

Я дуже сподіваюся, що Кріт схопить цю тварину. Вбивство людини – це найтяжчий гріх. А вбивство таких гарних дівчат – це неприпустимий злочин проти генофонду всього людства.

Насправді, ніби камінь з душі скинув. Алекс на свободі. Усе, що в мене було, я переповів реальному поліцейському. Тепер я спокійно можу облишити цю справу. Тільки треба було би почути голос Алекса. Я набрав його, але телефон був поза зоною досяжності. Я вирішив, що навіть краще буде подивитися в його брехливі безвідповідальні очі й дати добрячого ляща.

Я скочив у машину та рвонув на Саксаганського. Одразу зайшов у внутнішній двір, затис універсальну комбінацію «38». Я був таким злим  на Алекса, що ладен був розірвати його на дрібні шматочки. Забіг сходами на останній поверх і натиснув на дзвоник. Почекав, потім знову натиснув. Ніхто не відчинив.

От скотина. І не соромно йому. Я вгрів по дверях кулаком. Боляче. От баран. Одна рука залишилася, і ту не шкодую.

Я почув знайомий жіночий голос із сорок третьої:

— Його немає.

— А він був? – спитав я.

— Так, – відповіла жіночка. – Учора вранці. А потім до нього хтось зайшов. Я встигла помітити лише фігуру в капюшоні, що зникла за дверима його квартири. Я на це особливо не звернула уваги. До нього завжди всякі пройдисвіти ходять. Вони там репетували всю ніч. Наче різали там когось, чесне слово. Я вже й у стіну стукала і в дзвінок дзвонила. Але стихли. То я п'ятдесят грамів кон’ячку прийняла й заснула.

— То ви не бачили, щоб Алекс виходив з квартири? – спитав я.

— А навіщо він вам так треба? Ви хто взагалі такий? Ходять тут усякі. Я зараз поліцію викличу.

«Ну і хрін з ним, – подумав я та пішов сходами донизу. – Баба з возу –кобилі легше. Буде мені наука. От би і його порішили».

Я був дуже злий. Звичайно, я не сподівався, що Алекс мені щось заплатить, якщо я допоможу йому вийти з в’язниці. Але насправді ця справа давала моєму життю хоч якийсь сенс. Ще вранці я був приватним детективом, який розслідував серію вбивств, а зараз я перетворився на безробітного каліку, який у кінці місяця стане ще й бездомним. Попелюшка навпаки. Розглядати перспективи свого життя було дуже гнітючою справою. Я повільно спустився на вулицю. Закурив.

Подзвонив Дашці.

— Привіт, – сказав я.

— О, Максе, привіт, – радісно відповіла вона. – Є якісь новини у нашій справі?

— Справу закрито, – сказав я. – Принаймні для мене.

— Взяли фотографа? Він зізнався? Знайшли дівчат? – сипанула вона безліччю запитань.

— Алекса відпустили за браком доказів. Моїм завданням було звільнити його. Він на свободі, так ще й, падло, навіть не подзвонив. І добре, що він зник. Сподіваюся, його також вбили. Для мене все скінчилося.

Дашка мовчала й сопіла в трубку.

— Чого ти мовчиш? – спитав я.

— А як же дівчата? – запитала вона. – Загинули люди, а вбивця на свободі. Це значить, що будуть іще жертви.

— Це мене не обходить, – відповів я. – Цим займається наша доблесна оновлена поліція. Я все, що знав, передав їм.

— Макс… – тихо сказала вона. – Я дуже в тобі розчарована.

— Мені нічого більше робити, як приватний детектив я викопав усю можливу інформацію, – намагався виправдатися я.

— Мудак ти Максе, а не приватний детектив, – сказала Даша і скинула дзвінок.

Уперше за останні три роки я подумав про алкоголь, і від цієї думки тіло зсудомило. Певний час, думаю, хвилини три, я мріяв про холодну пляшку пива, уявляв, як хмільний напій тече моїми жилами, даруючи вже забуті, але такі жадані відчуття.

— Здоров, брате, – сказав голос Сергія.

— Ну і що? Ти задоволений? Куди ти мене вплутав? Тільки час витратив! – подумки крикнув я.

— Чого-чого, а вільного часу в тебе буде дофіга, – сказав мій покійний брат. – І ти його можеш проводити як завжди, заливаючись до безтями.

— З мене досить. Облиш мене. Дай мені жити спокійно.

— Та живи собі, кому ти треба, – сказав Сергій. – Тільки здається мені, що рано ти розслабився.

— Та насрати мені, що там тобі здається. Я тобі нічого не винен. Я не міг нічого зробити. Чуєш, я не міг нічого зробити! – останню фразу я прокричав вголос так, що подвір’ям пішла луна.

— Ти міг вивезти нас. Ти міг врятувати нас. І це залишиться з тобою назавжди, – сказав Сергій.

— Да пішов ти нахрін! Поняв? Пішов ти…

Я жбурнув недопалок на асфальт. Усе. Дістало. Пішли ви всі. Я застрибнув у машину й помчав додому. Декілька разів проїхав на червоне, підрізав усіх нещадно, ніби у мене була не ця напівмертва таврія, а мій потужний кубік з номерами 0001. Мені сигналили. Я їх посилав. І подумки, і вголос. І мчав далі. Я кинув машину на тротуарі під домом і пішов у «Сільпо». Я не пив уже вісімсот сорок п’ять днів і скількись там годин. Не пив нічого міцнішого за квас. Спершу думав взяти пива, але потім вирішив, що мені не потрібні ці напівміри. Схопив з полиці найближчу до себе пляшку горілки й пішов на касу. Занадто дорога. Триста гривень. Я не мав стільки грошей. Повернувся в алкоряди і взяв літрову, найдешевшу.

Коли зайшов додому, ще навіть не роззуваючись, відкрутив корок. Стерво. Дозатор. Який дебіл придумав вставляти дозатор у найдешевшу горілку. З неї хіба коктейлі робитимуть? Її з горла п’ють. Перехилив пляшку й чекав, поки не натече хоча б на ковток. Ковтнув. Мене аж пересмикнуло. Горілка була гидотною на смак, але такою рідною. Я сумував за нею. Тілом розливалося довгоочікуване тепло, а шлунок від незвички, чи тому що я пив натщесерце, зсудомило.

Задзвонив телефон. Кріт. І ти також пішов нахрін. Я тобі вже сказав усе, що мав. Далі якось без мене обійдешся. Знайшов тут безкоштовну консультацію. Я скинув дзвінок, вимкнув телефон і жбурнув його на поличку в передпокої. Пішов на кухню, відкрив холодильник. Там миша повісилася, бо не хотіла їсти той вицвілий шмат «Російського» сиру. Я зрізав ножем цвіль і порубав сир на рівні шматочки. Ось така в мене вишукана закусь вийшла. З-поміж брудного посуду в раковині виловив склянку й прополоскав її під струменем холодної води.

Сів за стіл. Націдив цього разу повну склянку. Гучно видихнув і влив у себе увесь її вміст. Організм запротестував. Мене почало калатати. Тілом пішли конвульсії, наче в епілептика. Ледве не виблював. Але шматочок сиру, як корок, не пустив горілку назовні. Відчинив вікно. Закурив. Ілона-як-там-її, не дозволяла курити в квартирі, виселить, казала. Пішла вона.

Потроху розвозило. Як докурив, випив іще склянку. Ця вже пішла гладенько. Встав. Табурет перекинувся. Я копнув його ногою. Взяв пляшку, тарілку з сиром і пішов у кімнату. Врубив телевізор. Ліг на ліжко. Щось втикав. Випив ще склянку. Кімнату хитало, у голові почало гудіти. Вирубився. О так! Справжній я повернувся.

XIX

Ліпше б я вмер. Прокинувся на ранок у блювотинні. До того ж обісцявся. Відвик я від цього. А колись так щодня було. Довго роздумував над тим, чи зможу підняти голову. Ще довше стояв під душем, намагаючись відмити свою душу. Не вийшло.

Куди ти пнешся? Який приватний детектив? Який Київ? Ти кончений алкаш. Мені потрібно було з кимось поговорити. Хоча б зі своїм покійним братом. Саме час послухати моралі про те, який я пропащий, як руйную своє життя. Але він не з'являвся, як я не просив.

Пішов на кухню. Підняв табурет. Підійшов до вікна. Викурив дві підряд. Знайшов у холодильнику самотнє яйце. Посмажив на сковорідці без олії. Яйце прилипло. Відшкріб його ложкою. Посолив. Засунув у рот. Ледве добіг до раковини. Шлунок помстився мені за вчорашнє. Мене вивернуло назовні.

«Треба похмелитися – стане краще», – ця думка загорілася лампочкою над моєю головою. «Тільки б у пляшці щось залишилося». Я докульгав до кімнати. От мудацтво. Пляшка лежала на підлозі. Навіть якщо я не все вижлуктив учора, то все одно перекинув пляшку, і решта горілки витекла. Вирішив сходити хоча б за пивом. Якось одягся. Побачив у коридорі телефон. Увімкнув. Вкинув у кишеню й вийшов на вулицю. У «Сільпо» купив «Оболонь», міцне. Повернувся у свій двір, сів на лавку, уже відкрив пляшку й приготувався зробити довгоочікуваний ковток, як почали сипатися смс-ки. Глянув на екран. Повідомлення від мобільного оператора «Київстар». Спочатку подумав, що то якісь дебільні акції, але все ж розблокував телефон і побачив, що це системне повідомлення. У смс-ці не писало назви контактів. Просто три номери. Перший дзвонив два рази. Другий один раз. Третій – десять. Поставив пиво на лавку. Натиснув на перший номер. Висвітилося – Кріт. Гаразд. Послухаємо, що він мені скаже.

— Максе, привіт, – сказав Кріт. – Де ти вчора був? Загуляв?

— Угу, – схвально мугикнув я.

— Я на тебе злий.

— Ну? – я вже пошкодував, що подзвонив йому.

— Були ми вчора в твого фотографа. У нього зйомка була. Усіх, крім нього, відправили додому. Перерили всю студію, ніякої камери не знайшли. Я й навіть згадати про неї не міг, бо інакше прийшлося пояснювати, звідки я про неї знаю. На комп'ютері у нього нічого незаконного не було. Коротше. Підставив ти мене.

— Ти хочеш сказати, що ти його не затримав?

— А з якого переляку я його буду затримувати? На нього у нас нічого немає, окрім твоїх свідчень, які ти, до речі, отримав незаконно. Олег збирається позиватися до суду.

— Ну ти й баран, – сказав я. – Чекай на нові трупи тоді. Усе, давай, у мене є важливіші справи.

— Стривай... – почув лишень я перед тим, як скинув дзвінок.

Довбаний аматор. Ідіота кусок. Не віриш моїм словам, повіриш новим трупам.

Я натиснув на другий дзвінок. Дашка. Ага. Зрозуміла нарешті, що не варто їй лізти, куди не просять, і хоче вибачитися.

«Ваш абонент знаходиться поза зоною досяжності».

Напевно, на уроці. Їй також прийде смс-ка, що я дзвонив. Уроки закінчаться – передзвонить.

Узяв у руку пляшку. Натиснув на третій номер, від якого було аж десять викликів. Галя. Галя?! Якого їй від мене потрібно?

— Максе, я тебе благаю, скажи, що Даша у тебе, – стурбовано сказала Галя.

— І тобі привіт, – сказав я. – З якого переляку їй у мене бути? Вона в школі, напевно.

— Максе, вона не ночувала вдома і в школі її вранці не було, –заплакала вона. – Я місця собі не знаходжу.

«От, Даша. Шістнадцять років, а вже десь загуляла. Уся в дядька», –усміхнувся я сам собі. Вже підніс пиво до рота, щоб перехилити.

— Ну, з ким не буває, десь у друзів залишилася. Діло ж молоде. Згадай, вона, може, щось казала? – спитав я.

Галя схлипувала.

— Вона сказала, що йде в якусь студію фотографуватися...

Моє серце зупинилося. Пляшка вислизнула з руки й розбилася на безліч пінних шматочків. Ні. Ні! НІ! Тільки не це. Боже, що ти твориш! Тільки не знову!

XX

У меня было хорошее настроение. В последнее время я пил элитный алкоголь все чаще. Сегодня с утра принял грамм триста шестнадцатилетнего вискаря. Однако сейчас вот сидел на табурете на кухне в квартире Сергея и пытался его успокоить.

— Да никто тебя не тронет. Я сказал тебе, никто и пальцем не тронет ни тебя, ни Марину.

— Макс, да неужели ты не понимаешь, что происходит? – Сергей был на взводе.

Он ходил взад-вперед по кухне, играя желваками. Марина сидела молча. Перед ней стояла кружка остывшего чая.

Я встал на траектории его движения. Когда он приблизился ко мне, я положил руку ему на плечо.

— Брат, ты не понимаешь тех невероятных возможностей, которые сейчас перед нами открываются. Это же вторые девяностые. Сейчас можно озолотиться. Не нужно никого щемить, не нужно убивать. Добра брошенного – бери не хочу. Кроме того, люди последнее отдадут, чтобы получить защиту.

Сергей сбросил мою руку.

— Ты или глуп, или слеп, – сказал он. – Ты не видишь, что сюда пришло? Чеченцы, казаки, русские отбросы. Эта ваша «русская весна» уничтожит все. На улицах и вправду девяностые, люди с оружием средь бела дня грабят. Врываются в квартиры, отбирают машины. Стас Косой, мой однокласник, ну ты помнишь его, затаривался в «Амсторе», машину на парковке оставил. Беха двухлетка. Выходит с пакетами, а там его ждут двое забулдыг. Раньше они, наверное, мелочь на опохмел попросили бы, а сейчас с калашами стоят. Говорят: «Прекрасный у вас автомобиль, сударь. Нам бы покататься». Он им: «Мужики, я свой». А они: «Свои дома сидят». Пару раз в воздух шмальнули, он и отдал ключи.

— Да причем тут «русская весна»? Мудаков с обеих сторон хватает. Но я так тебе скажу, имел я и Россию, и Украину вместе взятых. Сейчас мой шанс хоть как-то вырваться из того дерьма, в которое превратилась моя жизнь. И я сказал, что вас никто не тронет. У меня есть влияние, ко мне прислушиваются.

— Максим, помоги нам выехать, ну пожалуйста, – сказала Марина. – Мне очень страшно.

— Да что вы заладили. Страшно! Страшно! – сорвался я. – Все будет хорошо. Все под контролем. И Дашку вы зря в Киев к этой припадочной Гале отправили. Нужно пересидеть какое-то время, а потом все пойдет как по маслу. Хотите я вам заправку подарю?

— Дурак ты, Макс, – сказал Сергей. – И всегда был дураком.

Я выхватил пистолет из кобуры и направил его на Сергея. Марина завизжала и вскочила между мной и мужем.

— Макс, что ты творишь? – кричала она. – Он же твой брат.

— Марина, отойди, – спокойно сказал Сергей. – Макс теперь серьезный человек. Его уважать нужно.

Сергей отодвинул Марину к стене.

— Стреляй! – крикнул Сергей. – Стреляй. Ну, ты же авторитет теперь.

Марина тихонько выла.

— Максим, прошу тебя, не нужно. Он не хотел тебя обидеть. Ты пойми. Мы все на нервах. Пожалуйста. Давай сядем, успокоимся.

— Я тебя не боюсь, – сказал Сергей. Его ладони сжались в кулаки. Он был как лев перед прыжком. Я-то знал, на что он способен. —–Слышишь ты, я не боюсь, трусливый ты кусок дерьма.

Я выстрелил три раза.

Взял немного левее и продырявил холодильник. Внутри что-то громко хлопнуло. Марина застыла с маской ужаса на лице. Сергей вытаращил на меня глаза. В них не было страха. Только ненависть. Не будь у меня пистолета, я уверен, он бы убил меня. Я вышел из кухни. Остановился в проходе.

— А зря ты меня не боишься. Я уже не тот ссыкун, который заглядывал тебе в рот, ловил каждый жест и старался во всем походить на тебя. А тебе насрать было на меня. Ты мог только похерить любое мое начинание, потому что ты старшенький, ты добился многого, и с высоты твоего опыта я был всего лишь неудачником. Все, хватит. Теперь мое время. Я сказал, все будет нормально, значит, так и будет. Сидите дома, не высовывайтесь. Я позвоню.

Я вышел из квартиры, со всей силы хлопнув дверью. Спустился к своему кубику. Достал начатую бутылку вискаря и выпил грамм двести в один присест. Зазвонил телефон. Ирка. Я сбросил. Не до тебя сейчас. Набрал Лешего.

— Иваныч, привет. Баня прогрета? – спросил я.

— Максимка, так точно, – ответил он.

— Сваргань чего-то поесть. И это, позови девочку, – сказал я. – Лучше двух. Покрасивше только подбери, как для себя.

— Обижаешь, – сказал он. – Для тебя только премиум-класс.

— Давай. Буду через полчаса.

Я приехал минут за двадцать. Летел под двести. Банный комплекс «Сладкая жизнь» находился за городом. Раньше там обслуживали олигархов и матерых чиновников, но в новое время сладкая жизнь стала доступна рядовым гражданам. Иваныч быстро перестроился, усек, что к чему. Кстати, он не обманул. И поляна, и девки были шикарные. Убрался я очень быстро. Не помню даже, трахался или нет. На утро проснулся с чугунной головой. Похмелился. Когда стало легче, стало стыдно. Ведь все же брат. Он просто не владеет информацией, поэтому переживает больше, чем нужно. А когда психуешь, наговорить можешь чего угодно. Долго искал джинсы. Нашел. Выудил телефон. Там был пропущенный от Сергея. Он тоже наверняка все понял. Значит, сейчас поговорим по душам и можно будет забыть вчерашний инцидент навсегда. А холодильник? Да я самый дорогой достану хоть сегодня.

Набрал Сергея. Телефон был вне сети. То же самое и с телефоном Марины.  Я что-то перехватил у Иваныча, бросил ему полштуки баксов за услуги, прыгнул в машину и поехал на квартиру к Сергею. Никто не открывал. Я высадил дверь. В квартире был беспорядок. Собирались впопыхах. Неужели уехали? Позвонил кому нужно, чтобы проверили, пересекал ли рендж ровер Сергея хоть один из наших блокпостов. Хотя, быть может, он не на своей машине поехал?

Вечером позвонили. Я слышал слова, но мозг наотрез отказывался осознавать услышанное. На выезде из города их остановил патруль. Пытались отобрать машину. И вместо того, чтобы отдать им этот кусок железа, Сергей попытался скрыться. За ним устроили погоню. Догнали, выстрелили по колесам, машина несколько раз перевернулась. Марина погибла на месте – сломала шею. А Сергей… Сергей начал отстреливаться. Он был воином. Берсерком. Он положил двоих. Его расстреляли из пяти стволов.

Первая мысль, которая посетила мою голову, – застрелиться. Нужно было так и сделать. Но Сергей был прав, я – трусливый кусок дерьма. Себя убить не смог. Зато влил в себя литр. И делал так каждый раз, когда открывал глаза, в течении месяца. Я потерял машину, жилье. От меня отказались так называемые «друзья» и бывшие коллеги по ментовке. Я ждал смерти, но она не приходила.

Я пошел на линию разграничения в надежде, что меня снимет снайпер. Но и здесь меня ждала неудача. Меня не убили, меня поймали, как дикого зверя, и просто закрыли в каком-то подвале. Что было в первые дни, я не помню. Наверное допрашивали. И я, скорее всего, все рассказывал. Кормили, но водки не давали. Пребывание в этом подвале было своего рода реабилитацией. Жесточайшей конечно, потому как я был готов отдать правую руку за стакан самогона.

Больше всего запомнился разговор с молодым лейтенантом из Житомира, пацан еще только после института. Его звали, по-моему, тоже Сергей. Я ревел как баба. «Я убил своего брата, я убил его жену. Почему вы не кончите меня? Зачем я вам?»

— Ти не вбивав свого брата, – говорил он. – Так, ти вчинив підло й егоїстично, але не ти його вбив. У тебе є почуття провини, отже, ти ще не зовсім пропащий. Твого брата вбила «руская вєсна», яка прийшла на нашу землю й витягнула з людей найгірше, що в них є.

И этот по сути еще ребенок, рожденный уже после распада СССР, своими словами словно вылил на меня ушат ледяной воды. Я вдруг понял то, о чем говорил мне мой брат Сергей. Я понял, чего он боялся и от чего бежал. Нет, я не стал патриотом Украины. Патриотизм – фикция. Выдумка политиканов. Человек не может быть патриотом целой страны. Но я попросился добровольцем в ряды армии Украины. Так я получил возможность бороться со своими демонами.

Оружия, конечно, мне никто не дал. Три долгих месяца я помогал на кухне, колол дрова, копал траншеи. Но если бы существовал штрафбат, я бы с полной уверенностью пошел в авангарде против тех, кого раньше называл друзьями. Оружие у меня появилось потом.

XXI

Цього разу мені не хотілося залитися горілкою. «Даша зникла, і я повинен її знайти», – єдина думка в моїй пропащій голові, єдина мета мого існування. І я знав, де її шукати. Коли все скінчиться, я обов’язково наб’ю морду Кроту, і хай садить мене після цього хоч на все життя. Якби він послухав мене й затримав фотографа, Дашка була б зараз у школі, чи, навпаки, прогулювала б уроки, чи що там роблять діти у її віці. А тепер вона була в лапах цього монстра, і в мене дуже мало часу.

Я не знав, як швидко він розколеться, тому мені потрібне було певне знаряддя. Я взяв великий ліхтар, який можна було поставити, і маленький, кишеньковий, товсту мотузку, плоскогубці й закинув у рюкзак. Складний ніж, як завжди, лежав у моїй кишені.

Потім я заїхав у секс-шоп на Чернігівській. Ну а де ще в наш час можна купити кайданки у вільному доступі. Це був звичайний магазин-ларьок, втиснений між ліванською шаурмою й побутовою хімією. Я зайшов усередину й опинився в царстві фалоімітаторів та їстівних трусів. Грала спокійна медитативна музика. Освітлення давали пофарбовані в червоний лампочки. За прилавком сидів чоловік років п’ятдесяти з довгим засаленим волоссям. На ньому була гавайська сорочка.

— Добрий день, – ласкаво сказав він.

— Добрий-добрий, – відповів я. – У вас є кайданки?

— Звичайно, – зрадів він. – Вам які?

— Такі, щоб не можна було зламати. Максимально схожі на справжні.

— О! – посміхнувся. – Намічається цікавий вечір.

Я пропустив його слова повз вуха – боявся зірватися.

— Такі, що справді триматимуть, тільки ось ці, – він дістав з-під прилавка коробку з кайданками.

«Твою ж дивізію», – подумав я, кайданки були намертво обшиті рожевим хутром.

— А немає без ось цього? – я показав на хутро.

— Любите жорсткіше? – я сподівався, мені здалося, що він підморгнув мені. – На жаль, лише ці. Але хутро можна зрізати, якщо сильно хочеться.

— О так, я люблю максимально жорстко, – я розрахувався, запхнув кайданки в рюкзак, залишивши коробку продавцю, і швидко вийшов.

Жінка, яка стояла біля побутової хімії, подивилася на мене, усміхнулася і щось сказала, сміючись, продавчині в ларьку.

Є два типи злочинців. Одні після скоєння протиправного метушаться, переховуються, змінюють зовнішність, намагаються забезпечити алібі. Власне, ці дії і допомагають слідчому впіймати злодія. Інші просто йдуть додому, вмикають телевізор, дивляться улюблений серіал,  їдять вареники з картоплею та грибами. Вони ніяк не скидаються на вбивць. Їхня психіка так деформована, що вони можуть допомагати своїй дитині робити уроки, поки в спортивній сумці в передпокої лежить відрізана голова жертви.

Олег, схоже, з других. Він був настільки впевнений у тому, що йому нічого не загрожує, що просто сидів вдома.

Я подзвонив у двері. Олег відчинив. Він усміхнувся мені. Ця сука ще й усміхається.

— Добрий день, – почав Олег. – Ви ж той приватний детектив...

Удар у скроню вийшов слабеньким, але цей хлюпик знепритомнів і від такого. Допитувати його в нього і – тим паче – в себе вдома – не найкраща ідея. Крику буде, що аж гай гудітиме.

Я намотав на його руки скотч, а потім витягнув на вулицю й посадив на сидіння таврії. Він прийшов до тями вже біля входу в підземне водосховище.

— Що? Допоможіть, рятуйте, вбивають! – заверещав він.

Я знову вдарив його. Тепер у ключицю.

— А-а-а-а-а! – завив Олег.

Я повалив його на землю і приставив ніж до його горлянки.

— Ще один звук, сука, і я тебе справді вб’ю.

— Чого тобі від мене треба? – крикнув він, але вже значно тихіше.

— Встав і пішов усередину, – я замахнувся на нього.

— Будь ласка, не треба. Я все віддам, – сказав він.

— Заходь, – скомандував я та вдарив його руків’ям ножа у груди.

Він завив. Потім все ж піднявся. І різко рвонув навтьоки. Так, людина бігає ногами, але руки теж важливі, і коли вони зв’язані, бігаєш не дуже вправно. Я його легко догнав і збив на землю. Став коліном йому на горло й тиснув секунд десять. Він спочатку намагався мене скинути, потім лише крехтав.

— Слухай сюди, тварино, – прошипів я. – Я легко можу тебе зразу ж завалити. Ти чуєш мене?

Він почув. Я забрав коліно, Олег відхекався і пішов до входу в водосховище.

Ми довго блукали, і нарешті я знайшов підходяще приміщення. Це була невеличка кімната вглибині підземного комплексу. На вході в кімнату стояли важкі чавунні двері, які зачинялися ззовні на металевий засув. Я штовхнув Олега всередину й зачинив за ним. Він почав верещати «Допоможіть!», але товщина дверей і стін глушила цей вереск відсотків на дев’яносто. Я сів, спершись спиною об двері, і закурив. Що довше я куритиму, то зговірливиший буде Олег.

Хвилин за п’ятнадцять я відчинив двері.

— Що ти від мене хочеш? – сказав Олег охриплим голосом.

— Наче ти не здогадуєшся? – спитав я.

— Мужик, я й гадки не маю, чого тобі треба!

Я вдарив його в ніс. Кістляве падло. Розбив собі кісточку на пальці. Я посвітив йому в обличчя ліхтариком. Юшила кров. Він закричав і кинувся на мене. Довбень, руки-то зв’язані. Мені, до речі, дуже пощастило, що цей фотограф був вдвоє легшим за мене. Був би він розмірами з Олександра Жадана, прийшлося б мені непереливки. Я зустрів Олега ногою в живіт. Він зігнувся навпіл. Я підійшов до нього і вдарив рукою по горбу. Він крякнув і впав на підлогу. Я декілька разів копнув його ногою. Потів схопив його за барки й підтягнув до дальньої стінки. Потім присів навпочіпки на відстані витягнутої руки й посвітив йому в обличчя ліхтарем.

— Де моя племінниця? – спитав я.

Олег повільно підняв голову.

— Яка племінниця? Ти про що?

Я ляснув його по щоці.

— Її звати Дарина Ґедзь. І в твоїх інтересах сказати мені, де ти її тримаєш.

— Я не знаю ніякої Дарини Ґедзь. Ти божевільний.

Я штовхнув його в лоб кулаком, і він вдарився потилицею в стіну.

— Ну, сука, тримайся.

Я відійшов. Засунув ліхтарик в рот і дістав з рюкзака кайданки. У цій ситуації рожеве хутро мало комічний вигляд.

Олег замовк, а потім заголосив іще голосніше.

— А-а-а-а! Ти, збоченцю, відпусти мене! У мене є впливові друзі, вони заплатять тобі стільки, скільки скажеш!

— Пішов ти нахрін разом зі своїми друзями. Або ти скажеш, де Даша, або ти труп.

Напевно, він подумав, що я буду його ґвалтувати. Йому б це точно більше сподобалося. Я дістав ніж, притиснув кайданки ногою і зрізав хутро.

Я підійшов до нього. Олег втиснувся у стіну.

— Розвернувся, руки за спину, – скомандував я.

— Ну будь ласка... Я справді не знаю, про що ти говориш...

— Я сказав, розвернись! – я шарпнув його за плече.

Олег розвернувся і повільно завів руки за спину. Я, не без складнощів, одягнув на нього кайданки. А потім перекинув мотузку через балку, зав’язав у вузол і протягнув доверху. Другий кінець мотузки просунув між руками Олега й почав потроху натягувати так, щоб його руки піднімалися догори. Знову ж, не без зусиль, зав’язав іще один вузол. Олег, звісно, пручався, але я швидко заспокоював його підсрачниками. Натяг вийшов не таким сильним, як би мені хотілося, але рівно він стояти вже не міг через вивернуті руки. Тулуб був зігнутий так, ніби він от-от стрибне щучкою у басейн. Закінчивши роботу, я ще раз звернувся до нього:

— Добре. Ти поки подумай. Я прийду за декілька днів.

Я підвівся.

— Ні-ні, не лишай мене тут, чуєш?

— Скажи, де Даша.

— Я тобі клянусь, що навіть не чув про твою племінницю, – заридав він.

— От падло, – сказав я та знову вліпив йому у вухо.

— Я не знаю ніякої Даші! – істерично завищав він.

Я причинив двері й закрутив засув. За десяток кроків Олега вже не було чути.

Він у мене заговорить. Просто треба йому трішки допомогти. Нехай посидить під замком, інколи це розв’язує язика не гірше, ніж фізична сила.

Я вийшов на вулицю. Оглянув себе. Рука була в крові. Кістляве падло. Підійшов до машини. Дістав із багажника пляшку води. Нема нічого важчого для однорукої людини, як помити руку з пляшки. Навіть підковдру одягати легше. Доводиться брати пляшку за горло, перевертати донизу, щоб вилилося трохи води, потім допомагати собі язиком.

Я під’їхав до модельної агенції. Піднявся сходами. Але зайти в хол не вийшло, дорогу мені перегородив Стетгем.

— Слухай, мені потрібно зустрітися з Рудольфом, – сказав я.

— Ти вибач, але тобі заборонено навіть наближатися до агенції, – сказав він ніби й винувато. – Будь ласка, не змушуй мене застосовувати силу.

— А то що, знову мені руку відірвеш? Я сюди не жартувати прийшов. Передай Рудольфу, що я знаю, ваш фотограф убиває дівчат. Мені потрібна допомога, щоб знайти мою племінницю, яка мала необережність стати у вас моделлю.

Стетгем оглянув мене, ніби хотів переконатися, що я не примара.

— Стій тут, – сказав він мені. – А ти, – звернувся він до другого охоронця, який виглядував з холу, – стеж, щоб він не зайшов усередину.

Стетгем зайшов, другий вийшов і став переді мною. Бляха, він був схожий на Арнольда Шварценегера. Не агенція, а шоу двійників.

— Як справи? – спитав я.

Арнольд не вшанував мене відповіддю.

«Ну й пішов ти», — подумав я, бо сказати це самому Термінаторові було небезпечно для життя.

І тільки-но я підпалив цигарку, як вийшла Ірма Василівна у супроводі Стетгема.

— Добрий день, Максиме. Так вас, здається, звати, – з отрутою в голосі сказала Ірма Василівна.

— Здрастуйте. Гарна пам’ять – це неабияке досягнення у вашому віці, – її перекосило, але вона швидко повернула натягнуту усмішку.

— Що це у вас із рукою? – вказала вона на мою розбиту кісточку, на якій засохла кров. –  Може, вам потрібно якось обробити рану?

— Ні, усе гаразд, – відповів я. – Розумієте, складно бути калікою, послизнувся й невдало приземлився на руку.

— Пан Рудольф чекає на вас, – сказала вона.

— Дякую, – відповів я й зобразив щось на кшталт реверансу.

Я поплескав Шварценегера по плечу.

— Аста ла віста, бейбі, – сказав я.

Він очікувано промовчав у відповідь.

У холі цього разу не було жодної моделі. Навіть Настя з ресепшену кудись зникла. Ми піднялися на третій поверх і пройшли вглиб коридору до останніх дверей. Стетгем відчинив їх. Спочатку зайшла Ірма Василівна, потім я, а охоронець залишився ззовні.

У кабінеті пахло деревом. Бо там усе було з дерева: дерев’яні стіни, дерев’яна підлога, усі меблі теж дерев’яні. Власне, кабінет був схожим на кабінет судді в Горлівці, у чиєму робочому столі ми знайшли майже сто тисяч доларів і п’ятдесят тисяч євро готівкою.

Найбільше привертав увагу потертий гобелен, що звисав зі стелі над робочим столом Рудольфа. На гобелені був зображений череп.

Рудольф був у дорогому сірому костюмі, що, я впевнений, підібраний якимось стилістом-іміджмейкером під колір його волосся. Краватки не було, два верхніх ґудзики на сорочці були розстебнутими. Рудольф сидів у кріслі та гортав альбом, а забачивши мене, встав і пішов назустріч.

— Доброго дня, – сказав він, усміхнувшись. Руки мені не подав.

— Добрий день, – відповів я. – Нарешті ми з вами зустрілися.

— Це Максим Ґедзь, приватний детектив, про якого я вам розповідала, – сказала Ірма Василівна.

— Ми знайомі. Так, Максиме? Сідайте, будь ласка, – Рудольф вказав на крісло, що стояло навпроти того, у яке сів він.

— Дякую, – відповів я.

— Ви хочете чогось випити – віскі, коньяк? – запропонував він.

— Ні, дякую. У мене дуже мало часу. Якщо можна, води.

— Ірма, дорогенька, принеси, будь ласка, води. І можеш бути вільна.

Навіть мені її трохи стало шкода. Вона вся така впливова жінка з владним голосом, директорка цілої модельної агенції, а тут, як мишка, сказала: «Добре, пане Рудольфе», і швидко зникла, наче зашугана секретарка.

Я ще раз подивився на гобелен із черепом. Він аж ніяк не личив власникові модельної агенції.

— Це герб моєї родини, – сказав Рудольф, коли помітив, як я витріщався. – Цьому гобелену вже майже двісті років.

— Дуже дивний смак мали ваші предки. Зазвичай, собі беруть якогось лева чи дракона, чи на крайній випадок оленя, – сказав я.

— Мій давній нащадок, генерал-фельдмаршал пруської армії Авґуст фон Тод взяв собі за основний геральдичний елемент саме зображення черепа. Він вказує на плинність людського життя, але водночас нагадує про вічність.

— Я так і подумав, що навряд чи ваші предки були піратами, –спробував пожартувати я. – Насправді, усе це дуже цікаво, але, може, якось іншим разом поговоримо з вами про це. Зараз мені потрібна ваша допомога.

— Так, будь ласка. Я вас слухаю.

— Моя племінниця, Дарина, прийшла до вас в агенцію, а через день після того безслідно зникла.

Я уважно дивився на нього – жоден мускул не ворухнувся на обличчі Рудольфа. До кабінету зайшла Ірма Василівна з тацею, на якій стояла скляна пляшка води й одна склянка.

— Ірма, ти щось знаєш про Дарину… Як її прізвище? – звернувся він до мене.

— Таке ж як і моє – Ґедзь.

— Дарина Ґедзь, – повторила Ірма Василівна й поставила тацю на столик між нами. – Щось знайоме.

— Вона позавчора була у вас в агенції, – сказав я.

— До нас дуже багато дівчат приходить. Ви ж бачили, – відповіла Ірма Василівна. – У вас є фото?

Я дістав свій телефон і знайшов фото Дашки. Ірма Василівна взяла телефон у руки й подивилася на фотографію.

— Так-так, пригадую, – сказала вона. – Дуже гарненька дівчинка. У неї великий потенціал. А що з нею?

— Вона зникла. Не з’явилася ні вдома, ні в школі, – відповів я.

— Ну, ви ж знаєте дівчат у цьому віці… – почала вона.

— Не треба мені тут голову задурювати, – крикнув я. – Вона зникла після того, як побувала у вас! Я перепрошую, але чи можу я поговорити з паном Рудольфом наодинці?

Ірма Василівна подивилася на Рудольфа.

— Ірмо, вийди, будь ласка, – сказав він.

Директорка ображено подивилася на мене і вийшла.

— Ви в чомусь нас підозрюєте? – спитав Рудольф.

— Я з’ясував, що Рита не єдина жертва. Зникли ще чотири дівчини, окрім неї. Усі були моделями вашої агенції. А зараз щезла Даша.

— Я мав розмову з поліцією, це страшне, що відбувається в світі, – зітхнув він. – Я готовий надати слідству будь-яку допомогу, але досі не розумію, у чому полягають  ваші підозри. Що у вас є?

— Олег Кравченко, ваш фотограф! – крикнув я. – Він фотографував усіх зниклих дівчат.

— Наскільки я знаю, Олег робить первинні портфоліо взагалі всім моделям, які проходять через нашу агенцію. Але він сьогодні не з’явився на зйомку, тому ми, напевно, будемо змушені з ним попрощатися. Але ж як це доводить його причетність до цієї справи? Ви часом не знаєте, де він?

—  О! Я дуже хотів би знати де він, – сказав я. – Пане Рудольфе, у мене є чіткі докази, що Олег пов’язаний з усіма зниклими дівчатами.

— То повідомте цю інформацію в поліцію, – сказав Рудольф.

— Я повідомив, – сказав я. – Проте цей засранець якось дізнався і здихався доказів, тож поліція не мала підстав його затримувати.

— Я можу вам точно сказати, що він більше ніколи не отримає замовлень від моєї агенції. Нам не потрібна така слава. Це все, що я наразі можу зробити.

— Ви серйозно? Я вам кажу, що у вас працює збочений вбивця, а ви його просто звільните?! – крикнув я, встав і почав нервово ходити по кімнаті. Потім знову підійшов до стола, взяв пляшку, відкрутив і випив половину з горла. – Своїй тітці моя племінниця сказала, що поїхала на фотосесію робити портфоліо, і після того зникла.

— Ви впевнені, що вона поїхала до Олега? – спитав він.

— А до кого ж? – я вже не міг тримати себе… у руці, – ваша Ірма призначила їй зйомку.

— Будь ласка, не хвилюйтеся, зараз ми все перевіримо, – сказав Рудольф. Він взяв до рук телефон, – Ірмо, зайди.

Моментально відчинилися двері. Ірма Василівна, певно, увесь цей час стояла за ними.

— Так, я вас слухаю, – сказала вона.

— Скажи, чи була запланована зйомка портфоліо для Дарини Ґедзь із Кравченком?  – спитав він.

— Я можу скористатися вашим комп’ютером?

— Так, звичайно, – відповів Рудольф.

Ірма Василівна підійшла до робочого стола Рудольфа й щось поклацала на клавіатурі. Потім від’єднала ноутбук від зарядки та підійшла до нас. Поклала його на столі перед нами.

— Ось, будь ласка, розклад усіх зйомок нашого фотографа цього тижня, – сказала вона.

Я заглянув у ноутбук. Там була таблиця з датами й прізвищами моделей. Дарини Ґедзь серед них не було.

— Дарина мені говорила, що ви, Ірмо Василівно, казали, що їй потрібно портфоліо, щоб далі працювати в агенції. І навіть просили когось призначити зйомку, – гаркнув я.

Рудольф подивися на Ірму Василівну.

— Так, портфоліо – це обов’язковий атрибут будь-якої моделі. І я справді просила свою асистентку Ксенію призначити зйомку, – сказала вона. – Але виявилось, що у Олега не було вільного місця ні цього тижня, ні наступного, ви ж самі бачите у календарі, тому ми зателефонували Дарині й сказали, що зйомку призначимо десь лише через тиждень. Більше ми не контактували.

— Я не знаю, що тут у вас відбувається, але щось точно негаразд, – сказав я. – Я виведу вас на чисту воду.

Я вийшов з кабінету в коридор. Стетгем пішов слідом. Йому подзвонили.

— Так… Так… Я все зрозумів. Буде виконано, – сказав він.

— Тільки пальцем мене зачепи, я тебе порішу, – погрозив я.

— Йди вже, – бовкнув він.

XXII

Після агенції я знову приїхав до водосховища. Ретельно перевірив, щоб ніхто не бачив, як я туди заходжу. Коли я дійшов до захованої в нетрях водосховища кімнати, відчинив засув і посвітив ліхтарем. На мить мені здалося, що Олег помер. Чи не перебрав я міру? Він безсило висів на мотузці, але коли я почув млявий охриплий стогін, то зрозумів, що він живий. Я встановив ліхтар, який освітив обшарпані й зацвілі стіни кімнати. Потім розв’язав мотузку, і Олег звалився на підлогу, як мішок із картоплею. Я підтягнув його в дальній кут кімнати та спер об стіну. Потім дав попити води. Він жадібно й голосно ковтав.

— Досить, – сказав я та прибрав пляшку.

— Чому ти це зі мною робиш? – спитав Олег.

— Вперта сволота! – крикнув я. – Не хочеш по-доброму, буде по-поганому.

Я дістав із рюкзака плоскогубці й ніж та поклав так, щоб він бачив.

— Думаю, почнемо з вказівного пальця правої руки, – задумливо сказав я. – Ти ж ним натискав на кнопку тієї камери, якою знімав дівчат.

— Стій-стій, – злякано закрехтів він. – Я все скажу, тільки не треба, усе що ти хочеш від мене почути, благаю.

— Добре, поговоримо. Риту Сенченко ти точно знав. А як щодо Маші Дашкієвої, Люби Туби, Наталі Парій та… – я ляснув його тильним боком руки по щоці. – Дарини Ґедзь?

Олег вже не верещав як спочатку. Звик чи що? Хоча людина до всього може звикнути.

— Я фотографував усіх – це моделі D. Models, – сказав він. – Усіх, окрім Дарини. Я тобі клянусь своїм життям, що вперше чую це ім’я.

— Гаразд, припустімо, – сказав я. – Ти вбив лише їх? Даша жива?

— Я не вбивав нікого, – він заридав. – Я просто фотограф... Мені телефонували з агенції та призначали зйомки для портфоліо...

— Ти що мені голову морочиш? – я встав і вдарив його ногою під ребра. Олег завив та звалився на бік. Я взяв плоскогубці. Наступив коліном на його грудну клітку. Олег мляво пручався й намагався сховати зчеплені за спиною руки. Я схопив його за перший ліпший палець плоскогубцями й добре стис.

— А-а-а-а-а!!! Не роби цього! Благаю! Я не вбивав нікого! Відпусти мене! – кричав він.

— У тебе останній шанс мені все розповісти, – я стис плоскогубці ще дужче.

— Відпусти мене… – він закричав так, що аж у вухах заклало, тому я не почув, як тріснув палець. Але в тому, що він тріснув, я був впевнений. Я це точно знав. Коли плоскогубцями намагаєшся перекусити дріт, то спочатку треба тиснути на ручки дуже сильно, дріт опирається, але коли тиск надто сильний, то, клац, і дріт ламається. Із кісткою так само.

У нього був дуже неприємний крик. Тому я вийшов з кімнати покурити і навіть причинив двері, щоб менше його чути.

Через кілька хвилин він замовк. Але коли я зайшов всередину, Олег знову почав верещати. Він здійснив ще одну відчайдушну спробу вирватися, але я зупинив його ударом ногою по яйцям. Він впав, скорчившись, як равлик, трохи відповз і забився в кут.

Я присів біля нього, взяв за волосся.

— У тебе ще дуже багато пальців. Повір, мене аж ніяк не пройме твій крик, – сказав я. – Як треба буде, я тобі голову відріжу, якщо це тільки допоможе мені дізнатися, де моя Даша. Тому я дуже тобі раджу скоріше розв’язати язика й у всьому зізнатися.

Олега судомило. Почалася панічна атака чи больовий шок. Однаково. Він намагався щось сказати, але не міг. Я погладив його по волоссю.

— Ну-ну, тихо-тихо. Заспокойся. Просто скажи, де моя племінниця, і я відпущу тебе.

Дивно, але це справді його заспокоїло. Він ще схлипував, але судоми потроху стихали.

— Я буду тобі ставити питання, а ти будеш мені коротко на них відповідати. Домовились?

Олег схвально кивнув головою.

— Молодець, – сказав я. – Добре. Я був у тебе в студії та знайшов там стару камеру. Husselblad, здається. Це ж твоя камера?

— Т-т-так, – сказав Олег.

— Ну ось бачиш, хіба це так складно? Йдемо далі. Коли до тебе приїхала поліція, то вони не знайшли камеру. Куди ти її подів?

— Після того, як ти приходив до мене, прийшла посилка. Кофр. У кофрі була ця камера. І записка «Справжньому майстру», – йому було складно говорити. – Але там скло було брудне, і я її здав на чистку.

Він подивився мені прямо в очі, і те, що він там побачив, йому не сподобалося.

— Я присягаюся, що говорю правду...

— Тут я вирішую, правду ти говориш чи ні, – сказав я.

— Я хотів зробити арт-проект. Поєднати минулі технології й сучасних моделей, – додав він.

— Хворий покидьок, – я знову схопив його за волосся. – Навіщо ж ти їх вбивав після цього!

— А-а-а-а-а!!! Я ж тобі кажу, що я не зробив на цю камеру жодного знімка!

Я вдарив його головою об стіну.

— Як ти поясниш те, що в інстаграмах дівчат, яких ти фотографував, після їх зникнення з’являлися фотографії, зроблені на таку саму повноформатну камеру?

— У світі таких камер мільйон, – заскавчав він.

— Невдала спроба, мудак, бо ніхто з того мільйона не фотографував усіх жертв, – я підвівся й з усієї сили вдарив його боковим з ноги в голову. Він звалився пластом. Я перевірив пульс. У порядку. До весілля заживе. Я усміхнувся від свого жарту.

— Нічого, падло. Ти ще недовго будеш опиратися.

Я розстібнув кайданки. Фу, палець справді був розчавлений, як їжачок на дорозі. Я знову насунув кайданки, але цього разу зімкнувши руки попереду. Потім протягнув мотузку між кайданками й підтягнув так, щоб він висів, але ноги торкалися підлоги. Він потроху приходив до тями й щось белькотів про несправедливість.

Я вийшов із кімнати й зачинив двері. Дістав телефон, щоб зайти в інстаграм. Я боявся це робити, але мусив дізнатися, чи не з’явилося там фото Даші. Зв’язку не було. Потрібно було вийти назовні. До того ж дуже хотілося посцяти. Я вийшов із водосховища й пішов у найближчі кущі. Як завершив свою мокру справу, знову дістав телефон. Тремтячими руками натиснув на іконку інстаграму. Зайшов у пошук та ввів тег #instaslut.

Там з’явилася шоста фотографія, і на ній була зображена Даша. Фотографія була опублікована двадцять хвилин тому.

Якби я занапастив життя тільки собі. А так через мене, через те, який я, померли всі, кого я любив. Я точно вирішив, що вб’ю себе. Цього разу я не схиблю. Але перед тим, як я це зроблю, маю покарати вбивцю моєї Даші.

Я декілька разів спіткнувся, поки дійшов до кімнати, куди я запроторив Олега. Він зараз усе мені розкаже. У нього є напарник. Інакше хто б опублікував цю фотографію? Я розтрощу йому всі пальці, відріжу йому член, виколупаю йому очі пальцем, але він усе мені розкаже. І тільки тоді я вб’ю його.

Я повільно відкрутив засув на важких дверях. Відчинив. У кімнаті було темно. Напевно, батарейки в тому ліхтарі сіли. Олег мовчав. Я включив маленького ліхтарика. Олег висів обличчям до стіни. Я посвітив на ноги. Він не стояв на ногах. Я штовхнув його в спину.

— Прокидайся, вилупку, – сказав я. – Твоя смерть прийшла.

Він хитнувся й повернувся до мне обличчям.

— Лайно! – скрикнув я.

Горлянка Олега була перерізана. Як то кажуть, від вуха до вуха. Я освітив усю кімнату. Вона була порожня. На підлозі лежав мій закривавлений ніж. Я нахилився його взяти, аж раптом почув якісь звуки у водосховищі. Я вимкнув ліхтар і крадькома вийшов з кімнати. Від голосів розходилася луна. Здалеку показалися промені, що вишукували лише їм відомо що у цьому водосховищі.

Я, намагаючись навіть не дихати, торкаючись рукою стіни, рухався вглиб.

— Я думаю, що це фальшивий виклик, – почув я грубий голос.

— Але ж треба перевірити, – сказав молодший.

«Менти, – подумав я. – Це ж треба було так вляпатися».

Мені одразу стало все зрозуміло. Справжній вбивця стежив за мною. Він знав, що я тримаю тут Олега. Тому й убив його, а поліцію викликав, щоб вони взяли мене на місці злочину. Хитре падло. Але нічого, не на того напав. Тут легко заховатися.

У цю саму мить, коли я подумав, про те, як легко заховатися в нетрях водосховища, я наступив на якийсь лист нержавійки, що задзеленчав, ніби блискавка втрапила у пусте відро.

— Тут хтось є, – крикнув молодий і посвітив у мій бік.

Світло на мить засліпило очі.

— Стій, стріляти буду, – гаркнув старший.

Мене здивувала ця фраза, яку я сам не раз вимовляв. Але коли вона звернена до тебе, звучить зовсім неоднозначно. Ну хто буде стояти, коли в нього збираються стріляти. Її треба було би якось переформулювати, типу «Побіжиш – стріляти буду!»

Я, звичайно, побіг і видавав себе кожним своїм кроком, але це було єдине, що я наразі міг робити. Була б у мене зброя, я б відстрілювався, але зараз я міг лише тікати.

З великої зали водосховища я забіг у бічний рукав, потім знову повторив цю дію. Я біг зигзагами, але у мене не стріляли. Зі звуків позаду я зробив висновок, що старший відстав і за мною біжить лише молодший.

— Тут жмур! – крикнув старший. – Вали його.

Я відчував, що молодший справді доганяє. Біг ніколи не був моєю перевагою. І ось уже шлях тунелю підсвітився від ліхтарика копа. Він був позаду мене.

— Стій сука, – гаркнув він. – Руки вгору.

Я дивився поперед себе. Довгий цегляний коридор без жодного рукава, у який можна було би сховатися. Я зупинився й підняв і здорову руку, і протез догори.

— Повернися, повільно, без різких рухів, – сказав коп. – Сіпнешся –вистрелю.

Я повернувся. В одній руці він тримав ліхтарик, в іншій – пістолет. Відстань між нами була метри три. Ймовірність напасти на нього була жалюгідною. Полісмен нервував. Напевно, він уперше а такій ситуації. Дивно було, що старший полісмен не з’являвся.

— Я не вбивав його – мене підставили, – сказав я, розуміючи, як тупо це звучить у моєму становищі.

— Стули пельку, – крикнув він. – Повільно опустися на коліна.

— Послухай… – почав я.

Полісмен зробив крок мені назустріч. Дуло пістолета було направлене мені в голову.

— На коліна! – заверещав він.

Я бачив, як тремтіла його рука, що тримала пістолет і розумів, він може вистрелити випадково.

— Мені немає ніякого резону йти в тюрму, – сказав я якомога спокійніше, –  Краще вже тоді застрель мене тут і зараз.

Я й справді так думав, а не просто понтувався. Я розумів, що мене взяли на місці вбивства, де все, разом зі знаряддям вбивства, у моїх відбитках. Мене посадять до кінця мого життя. І тоді я не зможу помститися за смерть Даші. То й жити мені нема чого. Я зробив крок уперед.

— Стій я сказав, – заверещав він.

Я зробив ще крок і заплющив очі.

Пролунав постріл. Перша думка, яка у мене промайнула, – це капець як голосно. Друга – якщо я переймаюся не болем, а гучністю вистрілу, значить, він не потрапив у мене, навмисно чи випадково.

— Наступний буде в тебе, – крикнув він.

За спиною у нього щось шаркнуло.

— Петрович, це ти? – спитав коп, не відвертаючись від мене.

— Я, я, – сказав чоловік.

У наступну мить молодий полісмен лише зойкнув від глухого удару по голові й безсило осунувся на підлогу. Я не міг розгледіти нападника та не знав, радіти мені чи ні. Той схилився над копом і підібрав його пістолет. Потім взяв ліхтарик і направив його на мене.

— Макс, ходімо, – сказав чоловік.

Я вагався. Тому чоловік навів ліхтарик, підсвітивши своє обличчя, як роблять діти вночі, щоб здаватися страшними.

— Бу! – сказав Стетгем й усміхнувся.

XXIII

Біля авто нас зі Стетгемом зустрів Шварценегер. Він відчинив мені задні двері, наче я був якоюсь важливою персоною. Стетгем якийсь час лишався на вулиці біля машини – говорив по телефону, а потім сів поруч зі мною з іншого боку. Шварц сів за кермо, і ми поїхали. Дорогою я навіть продумав варіант вистрибнути з машини десь на світлофорі – двері вони не зачинили. Вони не проявляли до мене жодної агресії, навіть навпаки – здавалось, що в чомусь вони співчувають мені. Але, хай там як, на всі мої запитання відповідали, щоб я мав терпіння, бо скоро все дізнаюсь. А щоб я точно замовк, Стетгем попросив Шварца ввімкнути музику. Це була дискотека дев’яностих, пісні моєї молодості, Backstreet boys, Doctor Alban, Ace of Bace та інші. Але настрій був не для того, щоб ностальгувати.

Машина зупинилася. Шварц вимкнув музику. Стетгем вийшов з машини зі свого боку, обійшов і відкрив мої двері.

— Виходь, приїхали, – сказав Стетгем.

Це була одна зі стареньких вулиць десь у центрі. Я вийшов і задер голову дороги. Ми зупинилися біля чотириповерхового царського будинку. Атланти й атлантки підтримували масивні балкони.

— Іди за мною, – Стетгем майже ніжно торкнувся мого плеча.

Він підійшов до під’їзду з різьбленими дерев’яними дверима, притулив ключ, механізм клацнув.

— Давай, давай, – Стетгем рукою кликав мене до себе, – Тобі нічого не загрожує.

Якби вони хотіли мене вбити, то зробили б це ще у водосховищі. Тому, напевно, я потрібен був їм живим.

Ми піднялися сходами на третій поверх. Стетгем подзвонив у дзвінок квартири з чорними броньованими дверима. З того боку почулися кроки, згодом відкрився один замок, за ним другий, а вже потім щось на зразок засуву. Нарешті в дверях показався Рудольф.

— Привіт, Саша, привіт, Макс, заходьте, – судячи з того, що Рудольф був у домашніх картатих штанях та футболці з космонавтом і написом Kosmonaut Festival 2010, – це була його особиста квартира, – Лишайте взуття тут і заходьте до кімнати.

Стелі у квартирі були десь під чотири метри, тому я відчував себе нижчим, ніж був насправді. У квартирі був класичний ремонт. Я не крепко розбираюсь, але десь так я уявляв собі життя англійських аристократів. Правда, лицарських обладунків і мечів я не побачив.

Ми зі Стетгемом зайшли до великої кімнати з трьома величезними вікнами. Посередині стояли два дивани, один навпроти іншого. Між ними – столик. Углибині кімнати стояв масивний різьблений стіл. Такий міг би належати Вінстону Черчиллю. За столом – великий комод.

— Сідай, – сказав Рудольф.

Я повагався, але сів.

— Може хочеш чогось випити? – спитав Рудольф.

— Чого я хочу, так це дізнатися, що відбувається, – сказав я.

— Дуже природне бажання, зважаючи на твоє становище, – всміхнувся Рудольф. – Саша, будь другом, налий мені віскі.

— Лід? – спитав Стетхем.

— Ні, не треба, – Рудольф уважно подивився на мене. – Макс, ти тільки не ображайся, але ти дуже хріновий детектив. Моя дев’яностолітня сліпа бабця, прикута до лікарняного ліжка, і та була би кращим детективом, ніж ти.

Я промовчав, бо що скажеш на правду.

— Ти мені скажи, ти справді не розумієш, хто вбивця, чи просто придурюєшся? – сказав він. – Хоча ні, не відповідай. Якби ти знав, хто вбивця, бідний Олег був би зараз живим.

— Ваш віскі, – Стетгем поставив на стілець склянку.

— Дякую, – відповів Рудольф і голосно відсьорбнув ковток. – Через твою тупість загинула абсолютно невиннна людина.

— Олег був причетним до вбивств, у нього була камера, на яку знімали дівчат, після того, як їх викрадали.

— Тобто ти не допускаєш думки, що його підставили так само, як підставили тебе у водосховищі. І що якби не мої хлопці, ти б уже сидів напроти свого бойового товариша в кімнаті для допитів.

«А він непогано обізнаний, якщо знає навіть про Крота», – подумав я.

— Те, що Олег мав цю камеру, не означає навіть того, що він знімав дівчат, – продовжив Рудольф. – А, тим паче, того, що він їх убивав.

— Але ж я… – почав я.

Рудольф підняв вказівний палець і помахав їм у мене перед носом.

— Краще мовчи, – сказав Рудольф і зробив ще ковток. Він поставив майже порожню склянку на столик. Підійшов до стола, висунув шухляду й дістав звідти револьвер. Старий кольт «Пітон» тридцять восьмого спеціального калібру. Він пасував би якомусь відставному американському вояці з широчезною щелепою, але ніяк не підстаркуватому європейцю.

Рудольф повільно встав, повернуся до Стетгема, посміхнувся і почав крутити револьвер на пальці, крокуючи вперед. Це було чарівним дійством, він був схожим на Клінта Іствуда. Від себе. Клац. До себе. Від себе. Клац. До себе. Не вистачало лише музики Енніо Морріконе.

— Тадададада ква-ва-ваа, тадададада ква-ва-ва-ваа.

Рудольф зайшов за диван, на якому сидів я. Я хотів було повернутися, аби його бачити, проте Стетгем зробив багатозначний жест рукою, у якій вже був пістолет. Зброя не така витончена, як у Рудольфа, усього-на-всього Беретта 98, але дірки в м’ясі робила, думаю, навіть краще.

Я знизав плечима й почав роздивлятися картину, що висила на стіні. На ній був зображений чоловік із довгим волоссям і бородою, чимось навіть схожий на Ісуса. На ньому була жіноча блузка, мотузка на шиї та дивний чорно-білий головний убір, схожий на нічний ковпак.

Кроки Рудольфа стихли. Він стояв у мене за спиною. Дивне відчуття, коли ти не можеш бачити, але точно знаєш, що хтось стоїть позаду тебе. Як доказ, я відчув доторк чогось до моєї потилиці. Револьвер. А потім характерний звук зведення курка.

— Ти собі навіть не уявляєш, як мені хочеться зараз натиснути на гачок, – сказав Рудольф.

— Я здогадуюсь, – відповів я.

Рудольф штовхнув мене револьвером.

— Якщо я почую від тебе ще хоч одне слово, мінімум на один отвір у твоїй голові стане більше, – це прозвучало дуже переконливо. – Єдина причина, чому ти ще живий, – та плівкова камера Олега. Це значить, що він вирішив нейтралізувати вас обох. Але ж і розумний гад цей Алекс.

— Алекс? – не втримався я і зойкнув.

— Алекс, Алекс, – сказав Рудольф. – Але цей мудак не лише тебе обдурив, ну Рита, зрозуміло, мале дитя, але я й сам довбень. Він увесь час крутився біля агенції. Сидів у своїй бесі. Інколи в холі. Я думав, він на Риту чекає… Він же до мене прийшов наступного дня після зникнення, увесь у сльозах і соплях, благав допомогти знайти Риту. Мені його реально шкода стало.

Я швидко розвернувся. Мені було однаково, вистрелить він чи ні. Проте Рудольф не вистрелив, лише відступив на крок назад, тримаючи мене на прицілі. Я хапав ротом повітря, проте його все одно не вистачало. Паралізовано втупився в пістолетне дуло. Тіло почало тремтіти як від сильного холоду, а з очей неконтрольовано полилися сльози. Вуха заклало.

— Ти все правильно зрозумів, – почув я далекий голос Рудольфа. – Твоя племінниця загинула через твою недолугість. Якби не твоя халатність, твій язик без кісток, вона б не втрапила у цю халепу.

— Як? – просичав я.

— Так я тобі все й розказав, – злісно всміхнувся Рудольф, усе ще тримаючи мене на прицілі. – Я провів своє розслідування. Окремо від поліції, я цим мудакам не довіряю. Але ти не хвилюйся, ми навідаємося до того заміського будинку, де він переховується. Завтрашня ніч буде останноью в житті твого Алекса.

— Візьми мене з собою, – я підвівся. – Я хочу власноруч його вбити.

— Е-е-е-е ні, друже. Ти маєш відпочити. Подумати над тим, хто ти є. Ми зробимо за тебе всю брудну роботу.

— Але ж… – почав я, коли Рудольф натис на курок.

Я заплющив очі, проте пострілу не почув. Невже все сталося так швидко, і я помер, навіть не встигнувши почути жодного звуку. Я розплющив очі. Рудольф досі стояв переді мною і тримав в руках револьвер. З його дула мерехкотів вогник.

— Запальничка? – встигла промайнути в мене думка за мить до того, як щось важке опустилося мені на потилицю.

— Стетгем, сука… – подумав я і знепритомив, безсило брязгнувши на підлогу.

XXIV

Лежачи на підлозі, я доторкнувся рукою до потилиці. Кров на волоссі засохла.

— Здоровий бугай, – подумав я. – Скільки я тут лежу?

Довкола була абсолютна темінь. Я акуратно підвівся. У голові паморочилося, ще й повітря було застояне. Я простягнув руку вперед, зробив крок і вперся у стіну. Тримаючись за неї, я дізнався, що перебуваю в маленькій кімнаті десь три на два метри. Абсолютно пуста, як моя душа, кімната. Двері металеві.

Я набрався сили й копнув їх ногою.

— Агов, випустіть мене! – закричав я.

Тиша.

— Рудольф, випусти мене. Я знаю, що ти там.

Тиша.

Загалом я тупо витрачав сили. Якщо вони мене зачинили у цій кімнаті, то навряд чи мене відпустять тільки тому, що я їх попрошу. І тут ніякі чарівні слова не допоможуть. Я сповз по дверях на підлогу.

— Я так втомився, – подумав я. – Для чого я живу? Чому всі, хто для мене важливий, помирають, а я живий.

Я відхилив голову й гепнувся потилицею об двері. Гострий біль пронизав мій мозок. Потім я відчув, як тепла кров потекла по шиї.

— Макс, пробач мене, – прозвучав голос Сергія в моїй голові. – Це я у всьому винен.

— Тебе зараз ще не вистачало. Згинь, – сказав я подумки.

— Це я втягнув тебе. Якби я не грався у твоє сумління, Дашка була  би жива, і ти не сидів би тут.

— Ти ж не думаєш, що я справді тебе сприймаю як Сергія? Я ж не божевільний. Ти – частина мене, яка відчуває провину за те, як я вчинив зі своїм братом.

— Мені однаково, що ти про мене думаєш і ким мене вважаєш, – крикнув він. – Але я твій брат. І це я у всьому винен. Від самого початку. Від самого дитинства. Я зненавидів тебе, щойно ти народився. І ця ненависть була тією силою, яка рухала мене вперед. Я чітко пам’ятаю ту мить, коли тебе принесли додому, маленький верескливий шматок м’яса. Я втік до своєї кімнати й не виходив до самої ночі. А потім пробрався до спальні батьків і хотів задушити тебе подушкою. Бо я мав бути лише один. Уся увага мала дістатися мені. Проте ти відкрив свою пащеку, і мама прокинулася. Я ледь встиг непомітно вибігти з кімнати. Після того я боявся, що мене помітять і покарають, якщо я тебе вб’ю. Тоді я вирішив знищити тебе морально. Метою мого життя було, щоб ти залишався невдахою.

— За що? – я закричав так, що в мене аж у вухах заклало. – Я був просто дитиною.

— Я ненавидів тебе просто за те, що ти був. Ти був для мене паразитом, як воша чи клоп. Що б ти не казав, що б ти не робив, я мав  це спаплюжити або знищити. Від дитячих малюнків до вступу до університету. Так, це я підкинув тоді наркоту, завдяки якій батьки відмовилися від планів щодо твоєї вищої освіти.

Я був замкненим не лише в цій задушливій кімнаті. Я був замкненим у своїй свідомості разом із цією твариною. Я винуватив себе у смерті брата, але якби він був живий, то я б своїми руками зараз його задушив. Але, що дивно, у глибині душі, мені стало легше. Те, ким я є зараз, сталося не тому, що я ні на що не здатен. Це все через мого рідного брата. Це все змінює. Ось чому я лишився живий. Моя особистість мені не належить. Усе моє життя – помилка. Проте не моя помилка. Я – інший. Я можу стати іншим.

Водночас мене розпирала злість. Вона стала сильнішою за решту емоцій. Почуття провини, сорому, неспроможності відсунулися на другий план, поступившись місцем тваринній люті. Ні моя свідомість, ні ця кімната не могли мене втримати.

— Що ти зараз від мене хочеш? – сухо сказав я вголос.

— Ти маєш право це знати. Ти маєш право… – почав Сергій.

— Пішов ти нахрін! – кричав я. – Пішов ти нахрін! Хто ти такий, щоб давати мені право? Я людина! І права у мене є від народження. Право жити! І право померти!

— Я знаю. І я прошу вибачення…

— Вибачення? ВИБАЧЕННЯ? Мерзота! Ти кінчений боягуз! Усе своє життя я дивився на тебе, як на Бога. Ти був для мене всім. Я завжди хотів бути подібним до тебе! А ти…

Моя злість ставала частиною мого єства. Вона ставала всім моїм єством.

— Ти хочеш знати, що мені від тебе потрібно? - спитав я.

— Так, Максе, все що завгодно.

— Зникни сука! Зникни назавжди! Бо я клянусь, якщо ти ще бодай раз з’явишся в моїй голові, я вб’ю себе! - крикнув я. - Я це зроблю, чуєш ти?!

— Так, Макс, чую. Якщо ти цього хочеш… – прошепотів він. – Прощавай. Я не сподіваюсь, що ти мене вибачиш, але я хочу щоб ти був щасливим.

І все. Тиша. Повний морок. Від тієї тиші почало дзвеніти у вухах. Я стояв і стискав кулак так, що, здавалось, тріщали кістки.

— Сергій?

Знову тиша.

Невже я вільний? Я тепер сам по собі. Ніхто більше не буде стояти наді мною. Я буду приймати лише свої рішення. Злість давала мені енергію.

— Я маю вибратися звідси. Я маю вибратися звідси!

Я підійшов до дверей. Потім відступив назад, аж поки не торкнувся спиною стіни. Розігрався і врізався плечем у двері. Кімнату заповнив металевий гул, проте двері залишилися на місці. Плече занило від болю, проте я не звернув уваги й знову відійшов до стіни. Перевів дух і знову помчав прямісінько в двері. Результат той самий. Цього разу, чи зачепив під час удару, чи може від інерції, але з культі зісковзнув протез.

— От я дебіл, – вирвалося у мене.

Я підняв його та дістав звідти відмичку. Замок був складніший, ніж в Олега на студії, та й відсутність світла не допомагала, тому довелося попотіти. Однак десь через півгодини механізм замка здався. Я обережно відчинив двері. Звичайно, була ймовірність, що за дверима стоятиме Стетгем, але цього разу мені пощастило. Я опинився в темному коридорі квартири Рудольфа.

Я підійшов до вхідних дверей. Два замки. І обидва можна було відчинити зсередини. Певно, Рудольф навіть не сподівався, що в мене вдасться вибратися з тієї кімнати. Що це взагалі була за кімната? Вона не схожа на звичайну комору. Але нехай. Його планування квартири мене не обходить.

Усе. Тікай. Нічого тобі не заважає. Але ні. Це старий Макс тікав би. Але старий Макс помер. А в нового є одна справа, яку потрібно вирішити.

Я повернувся до кімнати, де проходила бесіда з Рудольфом. Вуличні ліхтарі через вікна освітлювали кімнату майже як вдень. На столі лежали канцелярське знаряддя й папка для паперів. У папці були фотографії моделей. Чого я очікував?

Я перерив увесь комод, проте він був завалений фотографіями, документами, договорами – і нічого звідти не могло допомогти зрозуміти, де шукати Алекса.

— Лайно, – сказав я.

У верхній шухляді стола лежав револьвер-запальничка. Я його дістав, покрутив у руках. Колись він і справді стріляв, але був перероблений під запальничку. Варвари. Я запхнув револьвер за пояс.

Обшарив решту шухляд. Знайшов пару тисяч гривень. Поклав у кишеню.

Я нахилився й побачив під столом принтер. У ньому лежала одна надрукована сторінка. Це була мапа. Я підійшов до вікна, щоб краще розгледіти. Так. Село Глеваха. Далі – ліс. І обведений сектор прямісінько у лісі.

XXV

Я заплатив таксисту триста гривень за те, що він довіз мене до заправки біля Глевахи. Там я купив собі пачку цигарок і ліхтарик. Вийшов, але одразу повернувся й узяв ще еспресо. Воно було не таким смачним, як у «Касатці», але й не гидотним. Ефектно підкурючи револьвером, я викурив підряд дві сигарети, поки вивчав мапу.

Довго блукав, але зрештою знайшов самітний будинок в лісі. Будинок був схований за триметровим парканом. Без варіантів – через нього не перелізеш. Я пішов уздовж паркану, аж поки не дістався до струмка, який протікав через територію будинку. Паркан не перекривав струмок повністю. Я ліг у багнюку і проповз під парканом, подерши спину.

Дерев на подвір’ї було не так багато, як у лісі, до того ж уся територія освітлювалася. Я швидко підбіг під стіну будинку й сховався в тінь. Віддихався.

Пішов уздовж стіни до вікна, щоб глянути, що там всередині. Це була велика кімната з каміном і звірячими головами на стінах. У каміні догорали дрова, але в кімнаті нікого не було. Про всяк випадок, я пригнувся і проповз під вікном. Піднявся на ґанок, повернув ручку дверей. Вони відчинилися. Я дістав револьвер і зайшов у будинок.

Я потрапив у великий передпокій. Ліворуч була кімната з каміном, тому я пішов праворуч. Багнюка й волога залишали сліди на начищеному паркеті. Там були ще одні двері. Я відчинив їх і зайшов усередину.

— Ну і хто прибиратиме після тебе, бруднуля? – Алекс сидів за столом. Стіл був не такий, як у Рудольфа. Сучасніший.

Я направив на нього револьвер.

— Не рухайся, падло, — крикнув я. — Стріляти буду.

— Ой-ой-ой. Який ти грізний, – Алекс підвівся. У руках він тримав дивний пістолет, схожий на ветеринарний, – Ну давай, стріляй. Чи, може, ти думаєш спалити тут усе. То не варто. Що, поцупив у Рудольфа його улюблену запальничку?

Алекс повільно підняв пістолет. Я спробував втекти назад до дверей, проте він влучив мені прямісінько у шию. Я все ж вискочив у передпокій. Дійшов до входу, простягнув руку й вирубився.

Я розплющив очі. Цього разу хоча б світло є. Приміщення освітлювалося слабенькою лампочкою під стелею. Напевно, це був підвал, бо я не бачив жодного вікна.

Боліла голова. Я підвівся. Стояти було складно. Почалися судоми у шлунку. Мене знудило. Зробив крок і усвідомив, що нога моя прикута метровим ланцюгом до металевого кільця у бетонній підлозі в кутку підвалу. Підійшов, посмикав, куди вже там. До речі, мого протезу не було. Що там казати, звик я до нього.

Десь нагорі відчинилися двері. Потім я почув кроки. Через тьмяне світло я не міг роздивитися фігуру, яка спустилася у підвал. Але це, безперечно, був Алекс.

— Ну привіт, Максе Ґедзь, приватний детективе, – сказав Алекс.

Я забув про ланцюг і рвонув до нього, тому феєрично розтягнувся на підлозі, сильно вдаривши здорову руку

— Тихенько, – сказав Алекс.

— Я вб’ю тебе, паскудо! – закричав я. – Підійди до мене, сука!

— Але ж ти й недоумок, – сказав Алекс. – Я взагалі не розумію, як ти зміг зайти так далеко.

Я підвівся й подивився на нього з ненавистю.

— От скажи мені, – продовжив Алекс. – Чого тобі не сиділося спокійно? Га?

— Ти тварина, – сказав я. – Ти гірший за тварину.

— Бла-бла-бла, – перекривив мене Алекс. – Я тебе питаю, навіщо ти взагалі почав копати? Ти ж абсолютний кретин. Ну, отримав гроші. І все. Пішов би їх пробухав, шмару б зняв. Поясни, навіщо ти почав реально копати? Ти розумієш, що якби не ти, усе б вийшло ідеально?

— Підійди сюди, і я тобі все поясню, – прошипів я.

— Якщо ти так просиш, – він зробив декілька кроків вперед.

Я підскочив до нього й встиг схопити за горло. Алекс відмахнувся від мене. Щось заскреготіло, і електричний струм пронизав моє тіло. «Електрошокер», – здогадався я перед тим, як завалився на підлогу.

Поки мене трясли судоми, Алекс взяв стілець і всівся поруч.

— Ну що? – спокійно спитав він. – Заспокоївся?

— Пішов нахрін, – сказав я.

— Це дуже грубо, – засміявся Алекс. – Так не треба спілкуватися зі своїм замовником.

Я сів на підлогу.

— Скажу тобі, що це ти жорстока тварина. Так катувати безневинного хлопчика. Він цього точно не заслуговував. Не такі вже й погані були його фотографії.

Я мовчки дивився на нього.

— О, бачу ти заспокоївся. Це не надовго, повір мені, – він заржав.

— Я готовий, – сказав я.

— Зараз ми це перевіримо, – сказав Алекс. – Геть не цікаво, але апетит з’являється під час їди.

— Та пішов ти, божевільний виродку! – крикнув я.

Алекс повільно встав, підійшов до мене і вдарив ногою в голову. Я не встиг затулитися. Мене відкинуло на підлогу. Алекс ще двічі вдарив мене ногою в живіт.

— І це все, на що ти здатен? – спльовуючи кров, прошепотів я.

Він заскреготів зубами. Схилився й заніс руку у мене над обличчям.

— Ні-ні-ні, – Алекс раптом відійшов від мене. – У тебе не вийде спровокувати мене. Ти вмиратимеш довго.

Він ще раз гепнув мене ногою по спині й пішов нагору. Я доклав зусиль, щоб відсунутися до стіни й сісти. У роті було повно крові, і я декілька разів змушений був спльовувати на підлогу.

Хріновий з мене вийшов детектив, що там казати.

Алекс повернувся годин за п’ять. У руках у нього була пластикова пляшка з водою. Він знову сів на стілець і закурив. Трясця, як же мені хотілося випалити цигарку.

— У тебе є вибір, – сказав Алекс. – Вода або сигарета.

Я обрав цигарку. Алекс жбурнув мені свій недопалок. Я підібрав його і затягнувся.

— От чесно тобі скажу, куріння тебе погубить, – він заржав.

— Навіщо я тобі був потрібен? – спитав я.

— Замилити очі поліції, – сказав він.

— Спрацювало? – спитав я.

— Як бачиш.

— Навіщо ж ти їх убивав? – спитав я.

— Це філософське питання. Але відповідь надто проста: мав час і натхнення. Пам’ятаєш той анекдот?

— А я бачу, ти веселун, анекдоти травиш. Скажи ліпше, як тобі живеться з тим, що ти забрав життя молодих дівчат? Зруйнував стільки сімей. Забрав у їхніх дітей шанс народитися. Ти взагалі спиш після цього?

— Ти навіть не уявляєш, як добре я сплю. Як немовля, – він посміхнувся. – А тепер час для розваг. Ти не проти, якщо я почну?

— А фотографії?

— Багато ти розумієш. Може, ти не зрозумів, але я вразлива творча натура, – він пирснув зі сміху. – Був такий напрямок у мистецтві дев’ятнадцятого століття. Постмортем називався. Це коли знімали вже померлих людей, але вони мали вигляд живих. Я вважаю несправедливим, що цей напрямок зник. А оскільки красти трупи з моргів, це фу як неприємно, я вирішив виробляти свіжі. Ось прямо тут усе й відбувалося.

Алекс підвівся, підійшов до занавіски й відсунув її. Посередині стояло крісло. Навколо нього на штативах висіли кіноприлади. Він увімкнув освітлення й сів у крісло.

— Ну десь так. Ти розумієш, я міг би стати навіть популярнішим за Бенксі, – сказав він й напівзаплющив очі. – Ой, хоча ні. Не вистачає ще платтячка.

Він дістав з вішака чорне пишне плаття і притулив до себе. Потім почав крутитися з ним, немов у вальсі.

— Давай вже, не тягни резину, – сказав я.

— Слухай, геніальна ідея: а давай я тебе також потім сфоткаю? – сказав Алекс, але одразу розчаровано хмикнув. – Не ображайся, на жаль, не вийде. Камери ж у мене немає. Довелося її подарувати одному знайомому. Ну, ти в курсі.

Алекс знову заржав. Він наблизився впритул до мене.

— А я сподівався, що ти будеш мене благати: «Алекс, будь ласка, відпусти мене. Я нікому не розкажу про тебе». Увесь кайф ломаєш. Не соромно тобі? Ну, я маю надію, ти хоч верещати будеш достойно.

Алекс підійшов до стола під стіною навпроти. Висунув шухляду. Дістав звідти упаковку шприців і маленький флакон. Набрав рідину у шприц.

— А тепер не рипайся. Я зроблю тобі ще один маленький укольчик. Це не боляче. Як комарик. Ти солодко заснеш. А коли прокинешся, ми почнемо нашу розвагу.

От мудак. «Декстера» передивився. Убивцям часто бракує фантазії. Але Голівуд зі своїми фільмами про маніяків постачає їм нові й нові ідеї. Я навіть не здивуюся, якщо прокинуся замотаним у поліетилен.

Я сидів спокійно. Він схилився наді мною. І коли він вже підвів руку зі шприцем до моєї шиї, я з усієї сили вдарив його шульгою у вухо. Алекс заверещав, випустив шприц і завалився на бік. Він намагався підвестися, але я накинувся на нього й нещадно бив у голову. От що буває, коли не вважаєш інваліда противником. Він вивернувся і вже майже встав на ноги, але я скочив, обхопив його позаду й схопив його за шию. Своєю лівою рукою я схопився за культю. Так захват виходив кращий. Ну геть як однорукий боєць ММА Нік Ньюел. Алекс пручався і  розмахував кінцівками, але мене наче заціпило. Я, як бійцівський собака, стискав іще дужче. Через секунд тридцять його опір став ледь відчутним, а згодом руки безсило опустилися. Але я продовжував тримати його за шию, аж поки мої руки не заклякли. Коли розчепив свій смертельний захват, шия Алекса впала, вивернувшись так, ніби у нього не було кісток. Схоже, я таки зламав йому шию. Я зіштовхнув Алекса з себе. Пошарив у нього по кишенях. Дістав пачку цигарок і запальничку. Дим цієї сигарети здався мені очікувано солодким та приємним.

Ланцюг у мене на нозі більше скидався на кайдани, у які заковували рабів. Якби я мав свої відмички! Без них позбутися цих кайданів було неможливо.

Я взявся за кільце в підлозі, через яке був протягнутий ланцюг, і почав його розхитувати. У мене нічого не вийшло. Було враження, що штир зацементований глибоко і з вигином. Ніяких інших пристосувань, крім дохлого Алекса, у мене в доступі не було. Проте Алекс не поспішав мені допомагати.

Я обнишпорив усі кишені Алекса і все, що я знайшов, це гаманець із кругленькою сумою грошей. Доларів вісімсот і купа гривень. Гроші я, звичайно, забрав собі. Усе одно менти, чи копи, як їх там, собі заберуть. Крім того, цей покидьок мені неабияк заборгував. Сам гаманець повернув на його законне місце, попередньо стерши відбитки.

Я подивився на Алекса і подумав, що з голоду я тут не помру. На тиждень вистачить. Але все ж я сподівався, що до цього не дійде. Ті сили, що дали мені можливість вижити, навряд чи залишили мене тільки для того, щоб я здох у цьому підвалі.

Сигарет у мене була майже повна пачка, але тепер дуже хотілося пити. Пляшка, з якою прийшов Алекс, лежала у двох метрах від того місця, до якого я міг дотягнутися, якщо повністю розтягнусь на підлозі. Я зняв свій ремінь і спробував закинути його як ласо. Але навіть так він не діставав до пляшки. Вибухнувши від злості, штовхнув труп ногою і звернув увагу, що у Алекса також був ремінь. Я приєднав до нього свій і витратив, напевно, цілу годину на те, щоб заарканити й підтягти до себе пляшку. Ніколи до того я не пив такої смачної води.

Я розумів, що кричати марно: той, хто мене міг почути, навряд зрадів би тому, що він тут побачить, і ще менш ймовірно, що мене звільнили би. Але я кричав. Потім смикав за кільце. Потім знову кричав.

— Сергій? – подумки я покликав свого брата.

Він не відгукнувся. Невже він і справді ніколи більше не з’явиться. Із цією думкою я й заснув.

Прокинувся від звуку дверей, що відчиняються.

— Саша? – покликав жіночий голос. – Ти тут?

Навряд це була група допомоги. Тому я залишився лежати, лише трохи розплющивши очі. Я чув, як спускалися сходами. Потім побачив жіночий силует.

— Саша... – покликала дівчина. Вона зробила ще кілька кроків, перш ніж побачила Алекса. – Саша-а-а-а-а!

Вона обома руками прикрила рот, заглушивши свій зойк, підійшла досить близько, що я міг бачити її обличчя. Наді мною стояла Рита. Я не вірив своїм очам. Цього просто не може бути. Це безперечно була вона.

— Саша, Сашенька... – Рита була готова кинутися до нього, але помітила мене.

Вона зупинилася і пильно подивилася на мене. Я заплющив очі й спробував прикинутися мертвим.

— Це ти зробив? – холодно спитала вона.

Напевно, вона помітила рух моїх очей або грудної клітки. Я продовжив вдавати, що мертвий. Коли Дашка була маленькою, вона часто билася, і після чергового удару її маленького кулачка я хапався за «поранене» місце й падав на підлогу, намагаючись не дихати. Дашка починала штовхати мене, обіцяючи, що більше ніколи не буде битися.

— Це ти зробив? – закричала Рита.

Я розрлющив очі й повільно підвівся.

— Здрастуй, Рито, – сказав я. – Мене звати Макс Ґедзь. І так, це я вбив його.

Я, звичайно, очікував, що вона наблизиться до мене. Її би я не вбив. Мені надто цікаво почути історію, яку вона могла би розповісти. Інсценування смерті, серія вбивств, фірмовий підпис фотографій в інстаграмі. Сюжет гідний хорошого детективного роману. Мені лишалося тільки шкодувати, що я не був ані Алексом Кроссом, ані Гаррі Голом, щоб розплутати все.

Тільки Рита не підійшла, а дістала з сумочки маленький пістолет і націлилася в мене.

— Ти навіть не уявляєш, що ти накоїв, – прошипіла вона.

— Чому не уявляю, – сказав я. – Відправив твого подільника в пекло, де йому й місце.

Навряд тепер я почую її історію.

Пролунав постріл. Промах. Куля дзенькнула об стіну позаду мене. Я різко виступив уперед. Друга куля влучила мені в стегно. Біль, наче тебе всього опустили в окріп. Потім мене розірвав біль, який паралізував півтіла. Я завив і звалився на коліна.

— Стій, – закричав я.

Третя куля потрапила в груди. Світ закрутився перед очима, ніби мене раптово закинули на атракціон «Сюрприз» в парку розваг. Миготіли обличчя: Сергій, Марина, Дашка, побратими по АТО. Невже прийшли мене зустріти? Так виглядає смерть? Не так страшно, якщо ти бачиш близьких.

Я безсило впав долілиць.

От халепа, знову не вмер. Я почав кричати, ще навіть не розплющивши очей. Але не для того, щоб покликати на допомогу. А від болю. Більше боліло стегно. Певно, куля втрапила у кістку. Із великим зусиллям я перекотився на лівий бік. Потім, помалу допомагаючи собі рукою, присів і роззирнувся. Алекс лежав там, де я його залишив. Рити не було.

Спочатку в ніздрі вдарив запах диму. Уже потім я усвідомив, що в приміщенні стало тепліше. Я підняв голову й побачив цівки диму, що просочувалися крізь дерев’яні балки стелі.

Курва вирішила позбутися доказів і підпалила всю будівлю. Згоріти живцем – нічогенька смерть. Якщо все моє життя – це знущання, то такий кінець був вишенькою на торті.

Я дотягнувся до ременів, якими діставав собі воду. Відстібнув свій і перетягнув ним собі ногу вище місця поранення. Біль трохи спав.

Я підповз до кільця, за яке був пристібнутий. Посмикав. Якщо я не зміг його зрушити, коли був не пораненим, то з двома кулями всередині намагатися було просто смішно. Але перспектива засмажитися мене не надто тішила. Думай, Максе, думай.

Якщо ти не можеш вирвати кільце, за яке пристібнутий, то маєш звільнити ногу від кайданки. Непогано було б, якби Рита залишила мені ножівку, як у тому трилері «Пила», аби я відтяв собі ще й ногу. Та де там, вона ж, певно, думала, що я сконав. Я б теж так подумав, якби побачив калюжу своєї крові.

Ставало вже зовсім спекотно.

Мій погляд впав на ремінь Алекса. Ну, звісно, можна повіситися.

Язичок!

— Хоч на щось ти згодишся, мудозвоне, – звернувся я до Алекса.

Я колупався в осерді замка, намагаючись підчепити його механізм. Диму вже просочилося стільки, що я закашлявся, і від цього заболіло у грудях. Нарешті замок клацнув, і я стягнув кайданки зі своєї ноги. Я підповз до крісла, на якому сидів Алекс, коли ми з ним мило спілкувалися. Спираючись рукою, я підвівся. У голові запаморочилося, але я втримав рівновагу. Використовуючи стілець як ходунки, я дошкандибав до сходів. Кожен крок загрожував мені непритомністю.

Сходинок було близько, або навіть більше десяти. Я не зміг застрибнути й на першу. Там, де я лежав прикутий, обвалилася балка.

Я сів на першу сходинку спиною до дверей і, тримаючись за поручень  і допомагаючи собі ногою, пересів на другу. Потім на третю. Шлях у десять цих клятих сходинок зайняв у мене цілу вічність. Підвал майже повністю затягнуло димом.

Нарешті я дістався до майданчика біля металевих дверей. Мені ледве вдалося підвестися. Схопив двері за ручку. «Ні, падло, ні. Тільки не це». Двері були замкнені. Ще й гарячі. Я обпік руку, але навіть не відчув цього.

«Рита, тварина ти така, скажи, навіщо ти зачинила двері у підвал з двома трупами? Совісті у тебе немає».

Я спробував навалитися на двері плечем. Після цього легенького поштовху моє тіло пронизало гострим болем. Цього разу я не втримав рівновагу і покотився сходами донизу. Навіть свідомості не втратив, тому міг зрозуміти, що настав мій кінець.

Навколо палахкотіло полум’я. Тріщали й падали дошки. Сичав вогонь. Повітря було таким гарячим, що обпалювало нутрощі. Я відчував себе шматком м’яса на пательні. Десь так має виглядати пекло. Це, напевно, добре – не таким різким буде перехід на той світ.

— Боже, я в тебе ніколи не вірив, але прости мене за все зло, яке я зробив людям, – прошепотів я.

Я підповз до ще неохопленої полум’ям стіни, підняв голову й глянув на двері. Не спрацювало. Я усміхнувся. Варто було спробувати.

Я заплющив очі. Ну от і все. Час настав. Як мінімум, я помиратиму вільним.

Я почув сильний, глухий звук. Потім знову. Зараз, напевно, уся будівля завалиться, і все нарешті скінчиться. Пролунав іще один удар, і двері, які не хотіли мене випускати, вилетіли. За мить у просвіті з’явився чоловік. Він, прикривши рукою обличчя, глянув вниз.

— Він тут! – закричав чоловік. – Швидко!

Чоловік миттєво спустився сходами. Я розгледів обличчя Крота.

— Давиде, – простогнав я і знепритомнів.

Я розплющив очі. Крізь туман я побачив, як неподалік горить будинок,  мов факел обпалюючи чорне небо. Але мені було дуже холодно. Я лежав на носилках. Біля моєї голови стояло щось червоне. Я спробував напружити очі й побачив золотого ґрифіндорського лева, який стояв на задніх лапах.

— Дашка. Дашунька, – прокрехтав я.

Даша схилилася до мене й поцілувала у щоку.

— Максе, усе буде добре. Ти тільки тримайся.

XXVI

— Він прокинувся! – закричала Даша і кинулася до мене.

Лікарня. Палата. Значить, я живий. Усе тіло нестерно боліло, наче мене спершу четвертували, а потім зашили іржавим дротом.

— Даша… – прошепотів я.

Дашка схопила мене за руку.

— Максе, пробач мене, – сказала вона.

— Це ти мене пробач, моя рідна, – сказав я. – Ти жива.

До палати зайшов Кріт.

— Давиде, – я спробував підвестися.

— Лежи, – Кріт підскочив до ліжка й поклав руку мені на плече, не даючи мені підвестися. – Лежи, я кому сказав.

— Та я в нормі, – збрехав я. – Дашка, я такий щасливий, що з тобою все добре. Як ти її знайшов? – звернувся я до Крота.

Даша сиділа з опущеною головою, так, ніби зараз буде отримувати прочухан за те, що отримала за чверть купу двійок, чи які вони там тепер оцінки отримують.

— Я тут ні до чого, – сказав Давид і сів на край мого ліжка. – Вона сама знайшлася.

— Що тут відбувається? – спитав я. – Даша?

— Краще буде, якщо ти розкажеш, – кивнув Давид у бік Даші.

— Максе, – винувато почала вона. – Мене ніхто не викрадав.

— Як це не викрадав? Я ж усе бачив! Галя дзвонила. Фотографія в інстаграмі.

— Коли поліція відпустила Алекса, ти сказав, що твоя участь у цій справі завершена. Що ти не будеш розслідувати вбивство дівчат. І вбивця залишиться на свободі. Я не могла цього допустити. Я знала, що тобі потрібна мотивація, щоб продовжувати пошуки. Тому я зімітувала своє зникнення. Я розумію, що це було несправедливо, але я зважилася. Я сказала Галі, що йду на фотосесію, а сама поїхала до друзів на квартиру. А для того, щоб все виглядало максимально правдоподібно, ми зробили ту фотографію, і я опублікувала її в інстаграмі. Якби я знала…

Якби я був якимось ученим психологом, то прозвав би свій стан когнітивним дисонансом. Але мені на думку спадали лише матюки.

— Постривай. Ти хочеш сказати, що весь цей час ти була в безпеці?

— Максе, пробач. Я дуже, дуже, дуже винна перед тобою, – тихо сказала вона. – Я зрозумію, якщо ти не захочеш мене більше ніколи бачити. Я б собі ніколи не пробачила, якби ти через мене загинув.

Дашка закрила обличчя своїми долоньками й заридала. Її тіло здригалося від схлипів. Я не міг на неї сердитися. На кого завгодно, тільки не на неї.

— Ага, а потім я би до тебе як привид навідувався. Дашо, перестань. Я тебе розумію, – я не міг підібрати слів. – Ну годі. Йди вже сюди.

Дашка прибрала руки з обличчя й витерла сльози рукавом.

— Ти правда на мене не сердишся? – з острахом спитала вона.

— Ти – єдине, що залишилось важливого в моєму житті, – сказав я. – Ти жива, і це все, що мене зараз обходить.

Дашка скочила з крісла й обійняла мене. Я скрикнув від болю.

— Легше, Дашо, – сказав Кріт. – Ти його зараз поламаєш.

Дашка відпустила мене й сіла на краєчок ліжка, тримаючи мене за руку. На її вологому від сліз обличчі проступила ледве помітна усмішка.

— Знаєш, ти вперта ослиця, але я тебе люблю, – сказав я.

— І я тебе, Макс, – сказала вона.

— І я тебе люблю, Макс, – гигикнув Кріт. – Якщо чесно, то я дуже здивований, що ти живий. Два кульових. Цілої кістки немає. Забій мозку. Ти переніс п’ять операцій. Братан, про тебе шоу на «1+1» треба знімати. Ти ж, бляха, сучасний Распутін. Не вистачає хіба сокири в спині й утоплення в ополонці.

— Як довго я був у відключці? – спитав я.

— Дев’ять днів, – відповіла Дашка.

Символічно, трясця.

— Лікарі не давали ніяких прогнозів, – посміхнувся Кріт. – Казали, що на все воля Божа.

Кріт показав, як розводили руками лікарі.

— Як ви мене знайшли? – сказав я і знову спробував сісти.

— Та лежи ти, сказав же тобі, – Давид насварив мене пальцем. – Цим ми також завдячуємо ось цій молодій особі.

Я повернув голову до Дашки. Вона сяяла.

Раптово двері палати відчинилися, і зайшов молодий лікар. Він був середнього зросту і спортивної статури. Поруч із ним стояла перелякана медсестра.

— Ви що тут, показилися всі, – заверещав він. – Люсю, ану випроводжай їх, щоб я тут нікого не бачив.

— Андрію Ігоровичу, ну як я можу, – пробелькотіла медсестра. – Це офіцер поліції.

— От нехай у себе в поліції там і командує, а тут я головний, – сказав Андрій Ігорович. – Йому не те що говорити не можна, дихати треба в трубочку з його гематорексом. Я сказав на вихід!

Лікар вказав на двері.

— Добре-добре, – сказав Кріт і рушив до виходу. – Максе, ти не хвилюйся. Відпочивай. Рита тепер вже нікуди не дінеться. Ми зайдемо пізніше. Ходімо, Дашо.

Дашка чмокнула мене у ніс і побігла до Крота.

Лікар підійшов до мене.

— Так, Максиме Батьковичу, – сказав він. – Я, чесно кажучи, дуже здивований. Бачу, ви дуже хочете жити.

Що я насправді хотів, так це вмазати у його самовдоволену пику. Це ж треба, приперся на найцікавішому моменті. Кайфолом сраний.

Насправді лікарем він виявився непоганим і, здавалося, ніби йому не все одно. Він мене оглянув, зробив перев’язку, призначив лікування. Медсестра поставила мені крапельницю і час від часу приходила й переставляла пляшки. Я запитав, чи можна мені приймати відвідувачів, але вона відповіла, що мої друзі вже поїхали, й сьогодні точно нікого не буде, бо лікар заборонив. Знічев’я я заснув.

Прокинувся вже наступного ранку. Дашка сиділа на дивані біля вікна й читала книжку.

— Що читаєш? – спитав я.

— О! Ти вже прокинувся? – зраділа вона. – Книжка називається «Лялька».

— Щось дитяче? – спитав я.

— Ну, можна й так сказати. Про серійного вбивцю, який зшивав різні частини тіл своїх жертв і отримував таку собі ляльку, – відповіла вона з усмішкою.

— Бррр. Я бачу, тобі не достатньо жесті в реальному житті, – сказав я.

Дашка пропустила мою репліку повз вуха.

— Як ти почуваєшся? – спитала вона.

— Є певні ускладнення, – сказав я.

— Що трапилося? – в її очах було занепокоєння.

— Я розмовляв з лікарем. Пішли незворотні процеси. Коротше, мені ампутували праву руку, – я усміхнувся.

— От ніби дорослий дядько, а поводишся як дитина! – образилася вона й жартома вдарила мене по лівиці.

— Ну йди сюди, – сказав я. – Я такий радий тебе бачити.

— Хоч ти і засранець, – вона обійняла мене. – Але я дуже тебе люблю. Мені так соромно, що я так з тобою вчинила...

— Дашка. Я маю тобі дещо сказати. Це дуже важливо.

— Тільки коротко, бо знову прийде лікар і сваритиметься, – сказала вона.

— Це стосується твоїх батьків.

Не знаю, що на мене найшло. Я дивився на свою племінницю і відчував, що не хочу, аби вона жила з почуттям провини за свої дії. Вона керувалася почуттям справедливості. Я і справді покинув би цю справу. А для неї було вкрай важливим зупинити вбивцю, тобто вбивць.

Даша не знала, чому загинули Сергій та Марина. Галя знала, бо Марина перед від’їздом їй телефонувала, тому вона й ненавиділа мене, але малій не сказала, бо вважала, що у неї має бути хоча б  дядько. Навіть якщо такий пропащий – за це я її поважав.

І я все розказав Дашці про той день, у який загинули її батьки. Вона уважно слухала. Не перебивала. У ту мить, коли я повідомив про постріли в холодильник і про те, що я кинув їх напризволяще, чим і підштовхнув до самостійної втечі, вона встала з мого ліжка. У її очах стояли сльози.

— Дашо, я мусив тобі це сказати. Я не прошу мене зрозуміти. Але ти маєш право на правду.

Вона розвернулася й взяла книжку. Потім пішла до шафи. Одягнула куртку. Перед тим, як вийти, обернулася й подивилася на мене. Я запам’ятаю цей погляд назавжди. У ньому були розчарування, сум, злість – увесь вир емоцій та почуттів. Але там точно вже не було любові.

Потім вона вийшла. Одразу за нею зайшов Кріт.

— Що це з Дашкою? – спитав він.

— Я розказав їй про себе й про її батьків, – сказав я.

— Але ти й дебіл, – сказав Кріт. – Ти хоч розумієш, що ти зробив?

— Вона тепер знає, що відбулося насправді.

— У неї немає батьків. Але був дядько. А ти і його забрав.

— Я не міг їй брехати, – сказав я.

— Тобі не потрібно було брехати. Ти мав лише мовчати. Вона тебе дуже любить.

— Любила. Та й їй буде краще, якщо мене не буде в її житті.

— Хто ти такий, щоб це вирішувати! – крикнув Кріт. – Вона зробила все для того, щоб тебе врятувати. І врятувала. І хтозна ще скільки життів.

Кріт підійшов до вікна і сів на диван, де щойно сиділа Даша.

— Даша подзвонила, коли ми вже втратили надію розплутати цю справу. Я спочатку подумав, що вона приколюється, коли вона сказала, що Рита жива. Але вона може бути дуже переконливою. Вона своєю мовою поспілкувалася з моделями D. Models, які розказали, що Риту всі ненавиділи. Коли ми допитували дівчат, вони мовчали як в рот води набрали. Дашка дізналася, що Рита була дуже заздрісною і хворобливо реагувала, якщо хтось виявлявся кращим, ніж вона. Увесь час влаштовувала істерики, коли її не обирали на кастингах. І, зрештою, її все рідше запрошували навіть на відбори. Проте найбільше її бісило, коли хтось був популярніший за неї в інстаграмі. І лише уяви, у всіх жертв Алекса більше фоловерів, ніж у Рити. Я, коли це взнав, змусив дочку видалити всі акаунти в соцмережах. Я впевнений, що Рита обирала сама, кого прибрати. А Алексу було однаково.

— Це моделі їй сказали, що Рита жива? – спитав я.

— Ні. Даша дослідила всі фотографії зниклих дівчат в інстаграмі. Вони були майже ідентичні. Та сама сукня. Та сама зачіска. Те саме крісло. Світло. Тільки дівчата різні. Але Даша помітила одну річ, яка вирізняла фотографію Рити від інших. Зіниці. У всіх вони були нормального розміру. А на фотографії Рити зіниці були звужені майже до маленької цяточки. І знаєш, що вона дізналася з інтернету? Що, зважаючи на інтенсивність світла, зіниці людини мають звужуватися, як у Рити. А в решти дівчат вони не реагували світло. Бо дівчата були мертвими, коли їх знімали, розумієш?

— Так, я знаю.

— Чекай, далі цікавіше, – сказав Кріт. – Вона дізналася, де може переховуватися Рита. Їй здалося підозрілим, що Алекс зник. І вона припустила, що вони працюють разом. З того самого інстаграму вона дізналася домашню адресу Алекса, на Саксаганського. Його, звісно, там не було. Не знаю як, але вона розговорила сусідку з сорок третьої квартири. Ми її допитували двічі, вона теж мовчала.

— Від мене вона взагалі відморозилася, – сказав я.

— А от Дашці вона повідомила, що у Алекса є будинок в лісі біля Глевахи. Ми цього не знали, бо він записаний не на нього. Дашка дуже хвилювалася, бо ти не відповідав на дзвінки. І вона вмовила нас поїхати до того будинку. Ну, що було далі, ти вже знаєш.

— Скажи, ви взяли Риту? – спитав я.

Кріт опустив голову.

— Ми її обов’язково знайдемо, – сказав він.

Я зітхнув.

— Куди котиться цей світ. Люди вбивають людей через те, чого не існує насправді. Це ж навіть не гроші, просто довбані цифри, – сказав я.

— Але навіть це можна якось зрозуміти. Убивства через заздрощі досить поширені. Щоб відвести від Рити підозру, вони й придумали інсценувати її смерть.

—  А кого ж тоді поховали замість Рити?

— Ми не проводили розтин через заборону батьків, уже отримали ще один дозвіл на ексгумацію, але я думаю, що то Парій, бо одного тіла так і не знайшли. Ти уявляєш, вони закопували дівчат у дворі того будинку в лісі. А ти, до речі, був частиною плану. Ти думаєш, чому я відмовив тобі, коли ти просив документи? Бо Алекс п’яткою в груди бив, що не вбивав Риту і навіть приватного детектива найняв, щоб її розшукати.

— Ти знаєш, що я його вбив? – спитав я.

— Здогадуюся. Про тебе ми поговоримо трохи згодом. – сказав Кріт. – Одужуй.

— А от Олега я не вбивав, – сказав я.

— Твій рюкзак біля трупа, машина біля того водосховища. І головне, знаряддя вбивства – твій ніж.

— Я не заперечую, що я там був. Я навіть не буду сперечатися, що деякі ушкодження завдав йому саме я. Але його порішив Алекс. Боявся, що розколеться, – сказав я. – А він би розколовся, ти ж мене знаєш.

— А знаєш що, – Кріт підійшов до мене й поклав руку на плече. – Це вже неважливо.

— Як так? – спитав я.

— Рюкзак загубився, на ножі, на жаль, ми не знайшли жодного відбитку, а машина… – він зам’явся. – Машину хтось підпалив. Така недбалість працівників штрафмайданчика. Страшне, що коїться у правоохоронних органах.

— Давиде… – було почав я.

— А тепер слухай сюди, – різко сказав він. – Ти залишився живий не для того, щоб сісти у тюрму через цих збоченців. Я прикрив тебе. Жодного доказу твоєї причетності до цієї справи не існує.

— Давиде, а як же закон? – спитав я.

— Головне завдання закону – служити добру. Але закон сліпий, для нього є лише два кольори, чорний і білий. А світ він інший, він радше сірий із багатьма відтінками.

— Ага, кажуть, що їх десь п’ятдесят, – сказав я.

— Може й так, – відповів він. – Але давай домовимося, я тобі більше нічого не винен. І рятувати тебе у майбутньому не маю наміру.

— Тобто, коли наступного разу я буду прикутий до підлоги кайданами у підвалі будинку, що палає, ти мене не врятуєш? – спитав я.

— Навіть не подумаю, – сказав він й усміхнувся. – Хочеш це перевірити?

— Ну… певно, ні, – сказав я й потис його руку.

— Так, ти давай тут, лікуйся, – сказав Кріт. – І я тебе дуже прошу, помирися з Дашою. Вона чудова дівчина. Я не знаю, як тобі це вдасться, але ти маєш дуже постаратися.

— Я це знаю, – сказав я. – Дякую тобі, друже. За все дякую.

— Бувай, – сказав Кріт. Він підійшов до дверей і взявся за ручку. – Ще одне. Якщо хочеш працювати приватним детективом – отримай ліцензію, це не складно.

— Оце вже навряд, – сказав я. – Хріновий із мене вийшов детектив.

— Ну чому, – сказав Кріт. – Тобі майже вдалося розкрити цю справу.

XXVII

Дім. Я би дуже хотів мати свій дім. Куди можна було би повернутися, щоб зализати свої рани. Вперше в житті я відчув на собі, що це таке, коли кажуть «як побитий собака». Страшно навіть не тому, що в тебе є рани чи травми, а тому, що тобі нікуди з ними подітися. Немає прихистку, жодної живої душі, яка могла проявити до тебе хоча б краплину людяності. Ілона Олександрівна виперла мене з хати, не зважаючи на приписаний мені постільний режим. Їй не було мене шкода, і я її в тому не звинувачую.

Кріт допоміг мені отримати місце в гуртожитку, де жили працівники заводу «Кузня на Рибальському». Не найкращий варіант – чотиримісна кімната, але обирати мені не доводилося.

Я дзвонив Дашці щодня. І щодня вона скидала виклики. Не відповідала вона й на смс-ки, у яких я намагався пояснити мотиви моїх вчинків. Потім я вирішив, що буду дзвонити раз на тиждень. У вівторок. А після того, як вона скидатиме, буду писати невеличке повідомлення нейтрального змісту. Я шукав позитивні притчі, цитати. Щось на зразок такого:

«Один бізнесмен, який виготовляв взуття, вирішив розширити ринок збуту своєї продукції. Для цього він послав у Африку двох експертів, щоб ті вивчили ринок. За деякий час приходить інформація від першого експерта: «Ринок безнадійний! Тут всі ходять босі!». Одразу після цього приходить факс від другого експерта: «Ринок просто чудовий! Тут всі ходять босі!»»

І хоч знову відповіді на це не було, мою душу гріла позначка «прочитано». Цілий тиждень я готувався, рився в інтернеті, щоб знайти щось цікаве. А коли наставав вівторок, знову надсилав Дашці.

Я влаштувався на роботу. Офіційна назва – оператор вихідних дзвінків. Фірма займалася пошиттям спецодягу. У мої обов’язки входило телефонувати потенційним клієнтам і пропонувати продукцію компанії. Усього близько п’ятдесяти дзвінків на день. Але ця робота займала майже весь мій час і думки. Та й платили більше, ніж у будці.

Про алкоголь я й думати забув, і це попри безліч спокус. Мої сусіди по кімнаті мало не щодня заливалися. Спочатку кликали до себе, потім облишили цю справу. Вирішили, що я якийсь ненормальний і почали сахатися.

Після роботи я або читав, або бігав. Насправді, район, у якому я жив, мав неймовірне розташування. До берега Дніпра – три хвилини пішки. Я дуже любив після пробіжки сісти на якійсь лавці на набережній і розглядати, як на поверхні води відблискує захід сонця. Вода мене заспокоювала й притишувала думки. Я часто уявляв себе листком, який несе течія. Від нього не залежить куди плисти, вода несе його туди, куди хоче, куди потрібно. Листок ніяк не впливає на напрямок руху. Але я зрозумів, що найважливіше – розслабитися і прийняти цю течію. Бо, напевно, вона і є правильним.

Завів цуценя. Смішне таке. Непосидюче. Під час однієї з пробіжок почув скавчання. Йшов на звук. Аж поки не підійшов до великого сміттєвого баку. Там у зав’язаному пакеті знайшов цуценят. Трійко. Два вже захололи, а одне, ще сліпе й слабке, було живим. Як тільки я його дістав, воно схопило мій палець і почало смоктати. Забрав додому. Вигодував. Тепер зустрічає мене вдома, коли я приходжу. Звуть Лакі.

Я вже виходив із офісної будівлі, у якій причаїлася моя фірма, коли задзвонив телефон.

Сорока? А йому що від мене треба?

— Алло, – сказав я.

— Здоров, Максе, – чути його голос було незвично. – Як у тебе справи?

— Вам чого? – спитав я.

— Ти це-є, не ображайся на мене, – сказав Сорока. – Ти ж розумієш, я людина маленька.

— Ви хочете своє сумління очистити чи що?

— Та ні, – сказав він. – Ти просто книжку забув. Щось там про розслідування. Я спочатку думав викинути її, бо злився, що ти шлагбаум закоротив. А потім зрозумів, що, напевно, несправедливо з тобою вчинив. Тому й дзвоню, якщо хочеш, приїжджай, забереш.

Я зовсім про неї забув. Якби це була просто книжка, то, напевно, і не поїхав би, але цю подарувала мені Даша.

— За півгодини буду, – сказав я.

— Добре, чекатиму, – відповів Сорока.

Я пройшовся пішки до метро «Контрактова площа». Вже звик, що у мене не було машини. Навіть знаходив у цьому переваги. Коли ти в салоні автомобіля, то все довкола звужується до смуги на дорозі. Концентруєшся на тому, щоб виконувати правила дорожнього руху, та, у випадку з київським трафіком, стежити, щоб ніхто в тебе не в’їхав. А коли користуєшся громадським транспортом, починаєш помічати більше.

Будка. Рідненька. Я обійшов шлагбаум. Двері будки відчинилися, і звідти вийшов молодий хлопчина, років двадцяти п’яти, у камуфляжній формі.

— Я перепрошую, – сказав він. – Ви до кого?

От що значить новенький. Я спочатку також мало не кожну мураху, яка потрапляла на територію, питав, до кого вона повзе.

— Я до Сороки. Він на мене чекає, – сказав я.

— Ви за книжкою прийшли? – спитав хлопець.

— Так.За книжкою.

— Микола Іванович просив вибачитися, що не дочекався вас. Його викликали в інший офіс. Попросив передати вам книжку. Зараз, секунду.

Хлопець зник в будці й миттю повернувся.

— Ось, будь ласка, – сказав він, усміхнувся й протягнув мені пакет.

— Дякую, – відповів я.

Я заглянув усередину. Там була моя книжечка і пляшка «Закарпатського». От Сорока, знову він із цим коньяком. Скільки разів я йому казав, що не вживаю. Я сховав пакет у рюзкак.

— Скажіть, а ви детектив? – спитав хлопець.

— Звідки ти це взяв?

— Ну, я подивився, що книжка про розслідування, – сором’язливо сказав він.

— Ну тоді ти бачив, що там ще на обкладинці написано «Інструкція для повних ідіотів». Останнє слово мені пасує ліпше.

Я не дочекався його відповіді. За рогом офісного центру був дуже затишний двір, схожий на садок. Бабуся з першого поверху доглядала за ним. Я полюбляв там сидіти на лавці, тому й сьогодні вирішив скурити у тиші цигарку. Але не встиг я відійти і кроку від шлагбаума, як до мене хтось озвався:

— Максе! Почекай!

Я обернувся й побачив Григорія Петровича. На ньому був той самий брудно-зелений светр і потерті джинси.

— Почекай, бо я тебе не наздожену, – сказав він.

Я підійшов до нього. Він зупинився і зігнувся, поклавши руки на коліна. Григорій Петрович важко дихав.

— Добрий вечір, – сказав я.

— Добрий-добрий, – привітався дядько. – Ти куди подівся? Мені сказали, що ти вже тут не працюєш.

— Та таке. Знайшов кращу роботу, – сказав я.

— Отакої. Я вже, якщо чесно, і не сподівався тебе побачити. Я ж твій боржник. І мене це дуже гнітить.

Григорій Петрович дістав із кишені старенький гаманець.

— Ось, п’ятдесят, ще двадцять, це сімдесят, десятка, вісімдесят... – він почав рахувати купюри.

— Дядьку, та не треба, – відмахнувся я. – Ви мені нічого не винні.

— Ти мене, будь ласка, не ображай, – сказав він. – Сто дев’яносто, сто дев’яносто п’ять, шість, сім, вісім, дев’ять, двісті.

У його гаманці залишилось декілька дрібних купюр. Він передав мені цілу пачку. Я зніяковів.

— Бери. Кому я кажу! – прикрикнув він.

Я взяв гроші й поклав їх до зовнішньої кишені рюкзака.

— Дякую, – сказав я. – Але не варто було.

— Нема нічого важливішого за повертання боргів.

— Добре, ще раз дякую, – сказав я, бо зрозумів, що сперечатися з ним справа пропаща. — Як ваша дружина, їй уже краще?

Григорій Петрович на секунду зам’явся.

— Померла моя Леся, – сказав він. – Один я тепер.

— Мені дуже шкода, – відповів я.

Я не вмів проявляти свої почуття, але мені справді було неймовірно шкода цього чоловіка. Григорій Петрович був трохи молодшим за мого батька, і я добре пам’ятаю, що тато відчував, коли в 2012-му померла мати. Це набагато гірше, ніж втрата руки, бо коли помирає твоя кохана людина, ти втрачаєш душу. Ніби і діти є, онука, але навіть ці найрідніші люди не могли зарадити його втраті. Навпаки, він уникав зустрічі з рідними. «Чого прийшов? Йди геть!» – кричав він на нас.

Я ображався, думав, що він від горя геть збожеволів. Але якось він пояснив.

«Ти що, не розумієш, тим, що ти ходиш до мене, ти тримаєш мене тут, а я хочу до неї».

Батько прожив лише півроку після смерті матері. Його знайшов Сергій, коли прийшов провідати в черговий раз. Сказав, що він помер уві сні. На його обличчі була усмішка.

Григорій Петрович пильно подивився мені в очі.

— Дякую тобі, Максиме, – сказав він. – Вибач, що зіпсував настрій.

— Ви любите коньяк? – спитав я.

— Покажи мені того, хто не любить, – ледь усміхнувся він.

Я дістав з рюкзака коньяк, який передав Сорока.

— Візьміть, будь ласка, – сказав я. – Я не п’ю. І одразу кажу, ви мені нічого не винні, це подарунок.

— Е ні, так не піде, ти ж мене знаєш, – сказав Григорій Петрович. – Давай так: ми підемо зараз до мене додому, тут двісті метрів, я приготую вечерю, побалакаємо. Хоча б компанію мені складеш, я ж не геть пропащий, щоб самому пити.

Поспішати мені було нікуди, тому я погодився.

Григорій Петрович насмажив картоплі, але дуже незвичної: він не різав її ножем, а натер. Неймовірна смакота.

— Це була наша з Лесею улюблена страва ще з молодості, – сказав він.

Ми багато говорили, Григорій Петрович розповів про своє життя, я про своє. Він пив зовсім небагато, певно, лише щоб мене не образити. Я спочатку подумав десь підкласти йому ті двісті гривень, бо жив він дуже бідно. Але, поговоривши з ним, зрозумів, що він образиться, тому не став. Сиділи до ночі, допоки я не згадав, що у мене машини немає, а метро скоро зачиняється.

— Дуже дякую вам за вечерю, – сказав я. – Ви – неймовірна людина.

— Це тобі дякую, хлопче, – сказав він. – Ти не сумуй, усе буде гаразд.

Ми обійнялися, і я пішов. Уже біля входу в метро, я згадав, що не обмінявся з ним телефонами. Ну нічого, я знаю, де він живе, тому обов’язково зайду наступного тижня.

Коли я прийшов у гуртожиток, то розбудив вахтера дядьІвана. Він вийшов зі своєї каптерки, протер заспані очі, побурчав і пішов далі досинати. Я зайшов у кімнату тихо, щоб не розбурхати своїх сусідів, роздягнувся й ліг у ліжко. Взяв до рук телефон, щоб поставити будильник на завтра, й автоматично глянув на годинник. На моїх очах 23:59 вівторка, перемкнулося на 00:00 середи.

Даша! Я ж забув надіслати їй смс-ку. Відчував себе останнім паскудою, наче вкотре її зрадив. Я дивився на годинник і вирішував, надіслати повідомлення зараз чи вже наступного вівторка, коли раптом дзенькнув телефон. Я прикрив його рукою, щоб не перебудити сусідів.

Прийшло смс. Від Даші.

«Значить так? Я не зрозуміла, де моя вівторкова історія?»

1. Chapter 1