CELE 4 SEMINȚE ALE LUI AVRAAM

John G. Reisinger

Copyright © 1998 John G. Reisinger.

Toate drepturile rezervate. Nici o parte a acestei publicații nu poate fi reprodusă, stocată sau transmisă în orice formă și prin orice mijloace – electronice, mecanice, prin fotocopiere, microfilmare, înregistrare sau alt fel – cu excepția unor citate scurte în recenzii, fără permisiunea prealabilă a deținătorului drepturilor de autor. Stocarea neautorizată a acestei publicații pe pagini de internet altele decât cele permise în mod expres este interzisă.

Publicat în original sub titlul Abraham’s Four Seeds, la editura New Covenant Media, 5317 Wye Creek Drive, Frederick, MD 21703-6938, SUA, a ministry of Grace New Covenant Church.

Tradus și publicat cu permisiune.

Traducerea: Adrian Bârzu, Nicu Sotir.

Corectură, redactare și editare: Biserica Baptistă Logos, București -www.logosbucuresti.ro

Design copertă și tehnoredactare pentru edițiile în format electronic: Asociația MAGNA GRATIA - www.magnagratia.org

Cuprins

1. IMPORTANȚA SEMINȚEI LUI AVRAAM

2. CINE ESTE SĂMÂNȚA LUI AVRAAM

3. SĂMÂNȚA NATURALĂ A LUI AVRAAM

4. SĂMÂNȚA SPIRITUALĂ A LUI AVRAAM

5. SĂMÂNȚA UNICĂ A LUI AVRAAM – HRISTOS

6. SĂMÂNȚA UNICĂ A LUI AVRAAM – HRISTOS (CONTINUARE)

7. SĂMÂNȚA NATURALĂ „SPECIALĂ” A LUI AVRAAM - POPORUL ISRAEL

8. CUI I-AU FOST FĂCUTE PROMISIUNILE?

9. LEGĂMÂNTUL AVRAAMIC

10. CINE ATUNCI ESTE ADEVĂRATA SĂMÂNȚĂ A LUI AVRAAM?

11. CINE ESTE „NEAMUL MARE?”

ANEXA 1. TEOLOGIA LEGĂMÂNTULUI

ANEXA 2. DISPENSAȚIONALISMUL

ANEXA 3. „CELE DOUĂ ADMINISTRĂRI ALE ACELUIAȘI LEGĂMÂNT” ÎN TEOLOGIA LEGĂMÂNTULUI

ANEXA 4. O EXPUNERE A TEXTULUI DIN FAPTE 2:39 ȘI DESPRE BOTEZUL COPIILOR

NOTE BIBLIOGRAFICE ȘI EXPLICATIVE

Cele 4 semințe ale lui Avraam

John G. Reisinger

Dedicată lui George și Barbara Corey.

Prieteni credincioși, slujitori, dedicați și loiali în Evanghelia harului, cărora le sunt dator și nu le pot răsplăti niciodată îndeajuns pentru efortul lor.

1

IMPORTANȚA SEMINȚEI LUI AVRAAM

Avraam este unul dintre cei mai importanți oameni din întreaga istorie și imediat după Mântuitorul nostru, el este unul dintre cei mai semnificativi indivizi din toată Scriptura. Aspectele următoare vor servi pentru a demonstra importanța lui Avraam.

1.      Avraam este singurul om care a fost numit vreodată „prietenul lui Dumnezeu” de vreun scriitor al Scripturii (Isaia 41: 8; Iacov 2: 23). Prietenia lui Avraam cu Dumnezeu, sau „îndreptățirea prin credință”, este folosită de Pavel pentru a dovedi singurul tipar al „mântuirii prin har prin credință” pentru toți credincioșii din toate vremurile (Romani 4).

2.      Toată Scriptura de la Geneza 12 până la sfârșitul cărții Apocalipsa este povestea lui Avraam și a „seminței” sale așa cum această sămânță se relaționează la restul umanității.

3.      În toată Scriptura sau istoria nu mai întâlnim alți doi oameni (cu excepția lui Adam) care să fie legați unul de celălalt în ceea ce ține de sămânța lor așa cum sunt Avraam și Hristos.

4.      Orice binecuvântare a lui Dumnezeu experimentată de poporul Israel a fost datorată doar promisiunii lui Dumnezeu făcută lui Avraam. De fapt, ei au fost eliberați din Egipt și transformați într-o națiune la Sinai doar datorită relației lor fizice cu Avraam.

… Strigătele acestea, pe care li le smulgea robia, s-au suit până la Dumnezeu. Dumnezeu a auzit gemetele lor, și Și-a adus aminte de legământul Său făcut cu Avraam, Isaac, și Iacov. Dumnezeu a privit spre copiii lui Israel, și a luat cunoștință de ei. (Exodul 2:23-25)

5.      Hristos a venit în lumea aceasta pentru „a-și arată îndurarea față de părinții noștri și (pentru că și-a adus) aminte de legământul Lui cel sfânt, potrivit jurământului prin care Se jurase părintelui nostru Avraam” (Luca 1:72-73).

6.      Apostolii au predicat Evanghelia ca fiind împlinirea legământului pe care Dumnezeu l-a făcut cu Avraam.

Voi sunteți fiii prorocilor și ai legământului, pe care l-a făcut Dumnezeu cu părinții noștri, când a zis lui Avraam: „Toate neamurile pământului vor fi binecuvântate în sămânța ta.” Dumnezeu, după ce a ridicat pe Robul Său Isus, L-a trimis mai întâi vouă, ca să vă binecuvânteze, întorcând pe fiecare din voi de la fărădelegile sale. (Faptele Apostolilor 3:25-26)

7.      Este imposibil să începi să pătrunzi cartea Galateni fără o înțelegerea a însemnătății lui Avraam și a relației lui cu credincioșii din zilele noastre. Toți cei care sunt „ai credinței” sunt „copiii lui Avraam” (Galateni 3:7) și sunt „binecuvântați cu Avraam cel credincios” (Galateni 3:9). Hristos a murit pe cruce pentru ca „binecuvântarea dată lui Avraam să vină peste neamuri” (Galateni 3:14).

8.      Avraam s-a bucurat de moștenirea îndreptățirii lui Dumnezeu prin credință, în promisiunea Evangheliei cu privire la Hristos (Galateni 3:6-9, 18), iar noi, cei care credem astăzi același mesaj al Evangheliei, ne bucurăm de aceeași moștenire a îndreptățirii, pentru că prin credință noi suntem „adevărata sămânță a lui Avraam” și adevărații „moștenitori potrivit cu promisiunea” (Galateni 3:29).

Repet afirmația mea inițială. În toată Scriptura, după Hristos Însuși, Avraam este unul dintre cei mai semnificativi oameni. Nu mai sunt doi oameni legați unul de celălalt în ceea ce privește „sămânța” lor așa cum sunt Avraam și Hristos. Întreaga istorie a răscumpărării se învârte în jurul lui „Avraam și a seminței sale”. Nu există vreo altă informație care odată cunoscută să ne ajute mai mult să vedem mesajul unificator al răscumpărării prin Domnul nostru Isus Hristos, atât în scripturile Vechiului Testament cât și ale Noului Testament, decât acesta cu privire la promisiunea făcută lui „Avraam și seminței sale” și cu privire la identitatea seminței căreia i-a fost făcută promisiunile. Aceasta este o diferență esențială care desparte Dispensaționalismul și Teologia Legământului în punctele lor fundamentale de plecare. Până în acest punct studiul nostru a fost ușor. Toți vor fi de acord cu textele biblice și cu concluzia majoră privitoare la importanța lui Avraam. Sunt multe întrebări care ar trebui ridicate și discutate. Răspunsurile la următoarele întrebări nu sunt doar baza unei înțelegeri a lui Avraam și a promisiunilor făcute seminței sale, dar de asemenea ele formează fundamentul abordării întregii Scripturi. Perspectiva noastră asupra istoriei, profeției, viitorului evreilor, naturii bisericii, botezului, Împărăției lui Dumnezeu, relației dintre Lege și Evanghelie și multe alte lucruri sunt afectate radical de modul în care răspundem acestor întrebări.

ÎNTREBĂRI DE BAZĂ CU PRIVIRE LA AVRAAM ȘI SĂMÂNȚA LUI

1.      La cine anume specific se referă Scriptura în pasajele diferite care vorbesc despre sămânța lui Avraam? Este evident că toți copiii naturali ai lui Avraam nu sunt „recunoscuți” ca fiind sămânța sa așa cum ea se aplică la Legământul lui Dumnezeu.

a.      Sămânța lui Avraam îi desemnează întotdeauna pe aceeași oameni?

b.      Câte înțelesuri diferite poate avea?

c.       Cum putem ști sigur la care înțeles specific sau la ce oameni, se referă un pasaj anume? Când include expresia „sămânța lui Avraam” următoarele variante:

1.      Isaac dar nu Ismael

2.      Iacov dar nu Esau și

3.      Un creștin dintre Neamuri dar nu un evreu?

2.      Ce binecuvântare sau binecuvântări specifice au fost promise seminței lui Avraam în diferitele pasaje? Lui Iacov i s-au oferit promisiuni care nu i s-au dat fratelui său geamăn Esau. Cum se încadrează Ismael, Isaac, Esau, Iacov și credincioșii dintre neamuri ai noului legământ în răspunsul următoarelor întrebări:

a.      Constituie „binecuvântarea lui Avraam” un singur aspect sau mai multe?

b.      Există diverse „binecuvântări” pentru „semințe” diferite?

c.       Obțin diferitele „semințe” ale lui Avram aceleași „binecuvântări”?

d.      Sunt unele dintre „binecuvântări” oferite doar uneia dintre semințe sau semințe?

e.       Cum putem fi siguri la care binecuvântare anume se face referință într-un pasaj specific?

3.      Care sunt condițiile precise sub care orice binecuvântare sau binecuvântări specifice vor fi realizate de o sămânță anume? Promisiunile sub care este zidită Biserica, ca sămânță a lui Avraam, nu sunt aceleași ca promisiunile pe care a fost fondat Israelul, deopotrivă sămânță a lui Avraam.

a.      Unele dintre promisiunile făcute lui Avraam și seminței sale sunt ‚condiționate’, în timp ce altele sunt „necondiționate”? Cum le diferențiem?

b.      Sunt unele binecuvântări garantate automat de nașterea fizică, în timp ce alte binecuvântări sunt obținute doar prin credință personală?

c.       Cum putem cunoaște care condiție anume se aplică unei binecuvântări și unei semințe anume într-un verset anume?

4.      Sunt necondiționate toate promisiunile făcute lui Avraam? Odată ce a fost făcută o promisiune ea nu mai poate fi revocată; sau câteva din promisiuni sunt atât de legate de alte lucruri încât în anumite condiții ele sunt retrase? De exemplu, sunt ele revocabile pentru că s-au schimbat condițiile sub care au fost făcute acele promisiuni?

a.      Promisiunile făcute lui Avraam și repetate națiunii Israel cu privire la țara Palestinei

(1)  au încetat,

(2)  au fost împlinite spiritual în Biserică,

(3)  sau au fost ‚amânate’ pentru a fi împlinite într-un mileniu viitor?

b.      Pe care din promisiunile din scripturile Vechiului Testament către sămânța lui Avraam le „spiritualizăm” și pe care le înțelegem în limbaj „natural” sau „fizic”?

5.      Cum anume aplicăm astăzi răspunsurile la aceste întrebări referitor la

a.      Natura Bisericii și relația ei cu poporul Israel în trecut, prezent și viitor?

b.      Relația dintre vechiul legământ și noul legământ?

c.       Scopul și funcțiunea Legii de la Sinai astăzi în Biserică?

d.      Semnificația și subiecții botezului și relația dintre botez și circumcizie?

e.       Relația dintre Biserică și Stat?

f.       Milenismul?

Va fi imposibil ca în această carte să răspundem tuturor acestor întrebări. Sper doar să-i stimulez pe alții să realizeze o lucrare extensivă cu privire la toate aceste întrebări. Fiecare dintre aceste întrebări este strâns legată de înțelegerea noastră cu privire la binecuvântările promise lui Avraam și seminței sale. Diferențele de bază dintre Teologia Legământului și Dispensaționalism sunt în jurul acestor întrebări. Răspunsurile la aceste întrebări sunt unul din motivele de bază pentru care eu, ca baptist reformat în teologie, nu pot accepta presupozițiile de bază ale Dispensaționalismului și Teologiei Legământului.

Apropo, termenul Dispensaționalism din această carte se referă la sistemul definit și prezentat în Biblia cu referințe Scofield (în engleză, Scofield Reference Bible). Fraza Teologia Legământului se referă la sistemul definit și prezentat în Mărturisirea de credință Wesminster (în engleză, Westminster Confession of Faith). Am folosit aceste două surse ca puncte de referință. Cititorul poate judeca pentru el însuși dacă este sau nu de acord cu fiecare din desemnări. Cred că toți vom fi de acord că aceste două surse oferă un punct de vedere precis al presupozițiilor de bază ale acestor două sisteme teologice, așa cum au fost definite și acceptate ele din punct de vedere istoric. Sunt conștient că mulți au modificat în mare măsură aceste sisteme de teologie. Mă întreb dacă atunci când continuă să-și aplice una din cele două etichete, unii indivizi sunt cinstiți din punct de vedere intelectual. Unii oameni au făcut mai mult decât să-și modifice pozițiile lor, ei și-au modificat presupozițiile de bază pe care se sprijinea respectivul lor sistem. Adevărata diferență istorică dintre un baptist și un paedobaptist (cei care botează pruncii) nu este modul botezului, ci mai degrabă „cine este adevăratul moștenitor al promisiunilor făcute de Dumnezeu lui Avraam și seminței sale”? De asemenea, răspunsul la această întrebare este adevărata diferență dintre mine și Teologia Legământului cât și Dispensaționalism. Teologul Legământului cât și cel al Dispensaționalismului insistă în a  vedea „copiii fizici” ca fiind obiectele promisiunii lui Dumnezeu făcute Avraam și sămânța lui. Este uimitor (și tot odată amuzant pentru un baptist reformat) să auzi un dispensaționalist pledând pentru „legământul necondiționat făcut cu Avraam și sămânța lui” ca fundament al credinței lui într-un scop separat și viitor pentru poporul Israel, iar apoi să auzi un paedobaptist pledând pentru același „legământ necondiționat făcut cu Avraam și sămânța lui” ca fundament al botezului pruncilor. Este evident că una, sau ambele, din aceste tabere teologice este confuză cu privire la cine este această sămânță a lui Avraam și ce binecuvântare anume i-a fost promisă acestei semințe.

Așa cum se poate vedea, noi am ridicat câteva întrebări importante. Ne ocupăm de câteva din presupozițiile de bază pe care sunt construite toate sistemele teologice. Dacă punctul de vedere Dispensaționalist despre Avraam și sămânța lui poate fi dovedit din Scriptură, atunci Teologia Legământului nu poate fi o abordare corectă a înțelegerii Cuvântului lui Dumnezeu. Pe de altă parte, dacă Teologia Legământului își poate stabili exegetic din Scripturi punctul său de vedere despre Avraam și sămânța lui, atunci nu doar Dispensaționalismul este un nonsens, dar și punctul de vedere baptist asupra botezului se dovedește a fi o negare a promisiunii majore a legământului făcută părinților creștini. Dacă Teologia Legământului este corectă atunci baptiștii sunt în mod literal vinovați de erezie. Dacă nici Dispensaționalismul, nici Teologia Legământului nu pot dovedi că înțeleg cu adevărat pe Avraam și sămânța lui folosind numai Scriptură (și mulți baptiști reformați sunt pe deplin convinși că nici unii din ei nu o pot face) atunci ambele sisteme pot fi greșite din start.

Sunt sigur că toți realizăm faptul că o înțelegere reală comună a răspunsurilor la întrebările anterioare ar elimina multe dintre divizările din rândul creștinilor evanghelici. Întrebările privitoare la botez, biserică, profeție, evrei, lege/evanghelie, etc., ar fi rezolvate toate dacă am putea cădea de acord cu privire la ce anume i-a promis Dumnezeu lui Avraam și seminței lui. Restul acestei cărți va încerca să se adreseze câtorva din întrebările adresate în lista anterioară.1 Cu toate acestea, repet faptul că scopul meu principal este să mă ocup de presupozițiile de bază. Perspectivele asupra tuturor subiectelor menționate anterior sunt determinate de punctele noastre de plecare de bază. Dacă punctele noastre de plecare sunt greșite, atunci tot ceea ce depinde complet de acest fundament este suspect deopotrivă. Scopul meu este să demonstrez clar că punctele de plecare atât a Teologiei Legământului cât și a Dispensaționalismului, considerate ca fiind „Sisteme Teologice” complete, nu sunt stabilite prin Cuvântul lui Dumnezeu, ci cu logică aplicate conceptelor teologice acceptate anterior care pot sau nu pot fi adevărate. Ambele sisteme fac exact același lucru pe care îl face evoluția. Ele presupun că sistemul este adevărat fără să dovedească presupunerile de bază, și mai apoi stabilesc doctrinele specifice prin aplicarea logicii „factorilor” sau sistemului asumat. Atâta timp cât cineva nu încearcă să dovedească presupozițiile de bază totul pare să se potrivească. Asta se întâmplă când întregul sistem este văzut a se sprijini pe presupuneri arbitrare.

SĂMÂNȚA (SINGULAR) ÎMPOTRIVA SEMINȚELOR (PLURAL)

Vor fi câteva lucruri care ne vor ajuta în căutarea răspunsurilor clare la întrebările noastre. În primul rând, trebuie să realizăm faptul că Scripturile însele fac o distincție clară între sămânța lui Avraam (singular) și semințele (plural), iar această distincție este vitală. Pavel argumentează că adevărata promisiune pe care Dumnezeu a făcut-o a fost făcută lui Avraam și unei semințe specifice singulară și nu semințelor la plural. Următorul text este crucial pentru o înțelegere corectă cu privire la modul în care Pavel folosește promisiunea Vechiului Testament, pe care Dumnezeu i-o face lui Avraam și seminței sale:

Acum, făgăduințele au fost făcute „lui Avraam și seminței [singular] lui”. Nu zice: „Și semințelor” [plural](ca și cum ar fi vorba de mai multe), ci ca și cum ar fi vorba numai de una: „Și seminței tale”, adică Hristos. (Galateni 3:16)

S-ar putea să nu fim de acord cu privire la ce promisiuni anume se referă Pavel în text, dar un lucru este sigur: sămânța căreia i-a fost făcută adevărata promisiune nu poate implica utilizarea pluralului pentru a descrie obiectele promisiunii. Trebuie să fie o sămânță singulară și nu semințe la plural. Importanța argumentului dogmatic al lui Pavel este evidentă. Dacă punctul nostru de vedere teologic susține că „promisiunea lui Avraam și seminței lui” (singular) se referă fie la evrei și copiii lor fizici (plural) fie la părinții creștini și copiii lor (plural), atunci noi contrazicem afirmația lui Pavel din Galateni 3:16. Acest aspect clar nu poate fi negat.

Întregul argument al lui Pavel, bazat pe folosirea de către Duhul Sfânt a seminței la singular în locul semințelor la plural, este că promisiunile au fost făcute lui Avraam și unei semințe anume, adică Hristos. Orice încercare de a face ca sămânța lui Avraam din acest pasaj să se refere fie la evrei, fie la părinții creștini, conduce la distrugerea întregului argument al lui Pavel. Putem afirma cu autoritate apostolică că sămânța lui Avraam căreia    i-au fost făcute promisiunile nu are absolut nimic de a face cu nașterea fizică. Nu contează dacă nașterea fizică are loc într-un cămin evreiesc sau creștin.

Adevărata promisiune făcută de Dumnezeu, și adevărata moștenire a acestei promisiuni, au fost date lui Avraam ca tată a lui Hristos și nu lui Avraam ca tată al evreilor sau al Bisericii. Noi, în calitate de credincioși, moștenim orice binecuvântare promisă lui Avraam doar datorită legăturii noastre spirituale cu Avraam și nu ar trebui să trecem mai departe fără să spunem că nașterea fizică nu ne poate lega spiritual de Avraam nici pe noi, nici pe copiii noștri.

Pe cât de evident a fost acest lucru în Vechiul Testament, pe atât de adevărat este și în Noul Testament. Teologi de convingeri diferite pierd adesea din vedere acest aspect biblic clar. Acest principiu a fost adevărat pentru orice evreu, indiferent când a trăit el. Nici evreul însuși, și nici copiii săi fizici, nu au moștenit vreodată vreo binecuvântare spirituală doar pentru că s-au născut într-un cămin evreu și au fost circumciși. Evreul a avut nevoie de credință.

Pentru același motiv acest principiu este la fel de adevărat astăzi pentru un părinte creștin. Pentru ca o persoană să primească vreo binecuvântare spirituală promisă lui Avraam trebuie să fie legată spiritual de Avraam, și nici nașterea fizică împreună cu circumcizia, nici nașterea fizică cu botezul nu pot lega pe cineva spiritual de Avraam. Nașterea fizică într-un cămin anume nu poate garanta că un copil este „sub legământul harului” și din această pricină într-o categorie spirituală specială înaintea lui Dumnezeu.2

Nici certificatul de naștere al unui evreu însoțit de circumcizie, nici certificatul de naștere al unui creștin însoțit de botez nu au făcut pe cineva moștenitor nici măcar al unei singure promisiuni spirituale făcută lui Avraam. Unirea cu Hristos produsă prin lucrarea regeneratoare a Duhului Sfânt datorată harului electiv este singurul temei pentru care o persoană este obiectul promisiunii spirituale date lui Avraam și seminței lui (Romani 9:11,  23, 24). Atât Dispensaționalismul cât și Teologia Legământului fie neagă, fie ignoră acest aspect biblic clar.

Al doilea lucru care ne va ajuta este semnificația dublă pe care Scriptura însăși o acordă promisiunilor făcute lui Avram. Scriitorul cărții către Evrei prezintă acest aspect de câteva ori. În ambele pasaje care urmează, suntem îndemnați să imităm credința perseverentă a lui Avraam dacă dorim să primim binecuvântarea promisă:

Dumnezeu, când a dat lui Avraam făgăduința, fiindcă nu putea să Se jure pe unul mai mare decât El, s-a jurat pe Sine însuși, și a zis: „Cu adevărat te voi binecuvânta, și îți voi înmulți foarte mult sămânța.” Și astfel, fiindcă a așteptat cu răbdare, a dobândit făgăduința. (Evrei 6:13-15)

În Evrei 11, scriitorul spune exact opusul. După ce îl menționează pe Avraam în mod specific în versetele 11 și 12, scriitorul face această afirmație:

În credință au murit toți aceștia [incluzându-l pe Avraam], fără să fi căpătat lucrurile făgăduite: ci doar le-au văzut și le-au urat de bine de departe, mărturisind că sunt străini și călători pe pământ.“ „Toți aceștia [incluzându-l pe Avraam], măcar că au fost lăudați pentru credința lor, totuși n-au primit ce le fusese făgăduit. (Evrei 11:13, 39)

Este evident că promisiunea unei semințe făcută lui Avraam a fost împlinită când Isaac a fost născut și este la fel de evident că adevărata promisiune făcută lui Avraam de dăruire a unei semințe nu s-a împlinit până când a venit Hristos. Cu alte cuvinte, promisiunile făcute lui Avraam trebuie să aibă aplicație atât fizică cât și spirituală. Cu toate acestea, trebuie să insistăm că nu sunt două lucruri diferite promise, ci mai degrabă, aspectul fizic este garanția vizibilă și mărturia spiritualei sau adevăratei promisiuni. Aspectul spiritual este adevăratul lucru promis și înlocuiește aspectul fizic. Eșecul de a nu vedea și a nu reține acest aspect biblic clar este una din erorile oricărei teologii care nu vede Biserica ca fiind adevăratul Israel al lui Dumnezeu.

Următorul tabel arată cum sperăm noi să dezvoltăm acest adevăr în această carte:

Lucru promis

Împlinirea fizică

Împlinirea spirituală

Sămânța

Isaac

Hristos, adevărata Sămânță

Națiunea

Israel

Biserica, adevărata națiune

Țara

Palestina

Odihna mântuirii, adevărata țară

2

CINE ESTE SĂMÂNȚA LUI AVRAAM

Cine anume este sămânța lui Avraam? Aceasta este o întrebare cheie. Care dintre următoarele variante reprezintă sămânța lui Avraam, „căreia i-au fost făcute promisiunile”:

1. toți copiii fizici ai lui Avraam

2. copiii fizici ai lui Iacov (poporul Israel)

3. părinții creștini și copiii lor fizici

4. credincioșii, punct, din orice eră datorită relației lor cu Hristos

5. Hristos însuși

6. o combinație a celor de mai sus?

La prima vedere răspunsul poate părea simplu. Cu toate acestea, am citat deja două versete care ne dau două răspunsuri diferite. Galateni 3:16 argumentează în mod specific că sămânța lui Avraam este la singular și se referă doar la Hristos. În Galateni 3:29, se spune despre toți credincioșii (plural) că sunt sămânța lui Avraam. Aici în mod clar avem două „semințe” diferite ale lui Avraam. De fapt, Scriptura ne învață că Avraam are patru semințe diferite distinctive. Eșecul de a deosebi clar între aceste patru semințe și ce este promis unei semințe anume în fiecare caz, a creat problemele și confuzie. Vom enumera cele patru semințe și apoi vom oferi dovada biblică pentru fiecare din ele.

1.      Avraam are o sămânță naturală. Această sămânță include toate progeniturile sale fizice sau orice persoană care într-un mod fizic a descins din el. Sămânța naturală îl include atât pe Ismael cât și pe Isaac; pe Esau cât și pe Iacov, pe evrei cât și pe arabi, pe Iuda cât și pe Pavel. Câteva din aceleași promisiuni au fost date atât lui Ismael cât și lui Isaac pentru că amândoi au fost sămânța naturală a lui Avraam. Același lucru este adevărat cu privire la Iacov și Esau. Cu toate acestea, credincioșii dintre Neamuri nu pot fi niciodată sămânța naturală a lui Avraam.

2.      Avraam are o sămânță naturală specială. Toți copiii naturali ai lui Iacov, nepotul lui Avraam, au devenit „poporul Israel”. Această națiune a fost o națiune aleasă sau specială înaintea lui Dumnezeu. Cei mai mulți oameni din această națiune au pierit din cauza necredinței, dar ei totuși au fost o sămânță specială a lui Avraam cu promisiuni unice din partea lui Dumnezeu, pe care nicio altă națiune nu le-a avut nici înainte, nici de atunci încolo. Cu toate acestea, în ciuda statutului lor național special înaintea lui Dumnezeu, ca națiune fizică ei au fost totuși doar sămânța naturală trupește a lui Avraam. Un israelit neregenerat nu a avut mai multă pretenție sau drept la binecuvântarea spirituală decât a avut Ismael sau Esau, un fapt care trebuie reamintit constant.

Binecuvântările unice promise lui Israel ca națiune nu au fost doar datorită relației lui speciale cu Avraam, ci de asemenea datorită relației cu Iacov. Lui Iacov, ca părinte al națiunii lui Israel, i-au fost date promisiuni unice care nu i-au fost date lui Esau fratele său geamăn, deși Esau a fost la fel de mult ca Iacov „sămânța lui Avraam fizică de legământ”3. Diferența dintre Iacov și Esau nu are nimic de a face cu nașterea fizică. Diferența a fost dată de harul suveran electiv al lui Dumnezeu care discriminează în interiorul aceleiași „familii a legământului”. Observați cum Geneza 21:12 se referă la o „sămânță spirituală chemată” în Isaac, dar Geneza 21:13 se referă la binecuvântările seminței naturale către Ismael.

Dar Dumnezeu a zis lui Avraam: „Să nu te mâhnești de cuvintele acestea, din pricina copilului și din pricina roabei tale: fă Sarei tot ce-ți cere; căci numai din Isaac va ieși o sămânță, care va purta cu adevărat numele tău. Dar și pe fiul [Ismael] roabei tale îl voi face un neam, căci este sămânța ta.” (Geneza 21: 12-13)

În Isaac, sămânța spirituală, „sămânța va fi recunoscută” (Biblia lb. engleză NIV – n.tr.), dar Ismael, sămânța naturală, va deveni totuși „un neam mare” pentru că el este adevăratul vlăstar al lui Avraam. Trebuie să ne amintim mereu că Esau și Iacov au fost nepoții gemeni circumciși ai lui Avraam. Din nou, când vorbesc despre promisiunile făcute lui Avraam și seminței sale teologii nu păstrează în minte acest aspect. Același lucru este adevărat cu privire la Ismael și Isaac. Pentru a vedea că lui Ismael i s-au promis aproape aceleași binecuvântări care i-au fost promise lui Avraam însuși este nevoie doar ca cineva să compare Geneza 17: 20 cu versetul 6 al aceluiași capitol.

PROMISIUNEA FĂCUTĂ LUI ISMAEL

Dar și cu privire la Ismael te-am ascultat. Iată, îl voi binecuvânta, îl voi face să crească, și îl voi înmulți nespus de mult; doisprezece voievozi va naște, și voi face din el un neam mare. (Geneza 17: 20)

PROMISIUNEA FĂCUTĂ LUI AVRAAM

Te voi înmulți nespus de mult; voi face din tine neamuri întregi; și din tine vor ieși împărați.” (Geneza 17:6)

Ismael a devenit o națiune mare ca împlinire a promisiunii făcută lui Avraam doar pentru că el a fost sămânța adevărată a lui Avraam. Geneza 21: 13 dovedește în mod explicit această afirmație:

Dar și pe fiul roabei tale îl voi face un neam, căci este sămânța ta. (Geneza 21:13)

Ismael a fost adevărata sămânță naturală a lui Avraam, dar Dumnezeu nu a stabilit legământul său cu Ismael. Tot la fel, Dumnezeu nu l-a inclus pe Esau în legământul său. Esau, precum Ismael, a fost „însemnat și pecetluit” cu circumcizia aceluiași semn al legământului, ca și fratele său geamăn. Atât Dispensaționalismul, cât și Teologia Legământului ignoră aceste aspecte biblice când vorbesc cu ușurință și la modul general despre promisiunile lui Dumnezeu către Avraam și seminței lui și fac ca ele să reprezinte copiii fizici ai evreilor sau ai părinților creștini.

Dacă conceptul de bază al „seminței legământului” din Teologia Legământului este corect, atunci Esau trebuie să fi avut parte de toate promisiunile fratelui său geamăn Iacov din moment ce amândoi au fost sămânța fizică a lui Avraam și tatăl lor Isaac a fost un credincios. Cu toate acestea, atât scripturile Vechiului Testament cât și ale Noului Testament arată clar că nu este așa. Teologia Legământului ignoră aspectul evident că Dumnezeu a urât un „copil al legământului” al credinciosului Isaac. Este imposibil să negi că Dumnezeu a iubit un copil al legământului (Iacov) într-un mod în care nu l-a iubit pe fratele său geamăn (Esau) chiar dacă ambii copii ai legământului au avut aceiași părinți credincioși și au fost însemnați și pecetluiți cu același semn al legământului (Romani 9:13).

3.      Avraam are o sămânță spirituală. Orice credincios adevărat din toate vremurile începând cu timpul lui Avraam este sămânța spirituală a lui Avraam. Această sămânță este adevărata „alegere prin har”. În acest sens, credincioșii dintre Neamuri sunt parte a seminței lui Avraam, iar evreii necredincioși nu sunt. Doar această sămânță, prin Hristos, moștenește adevăratele promisiuni făcute lui Avraam și seminței lui.

4.      Avraam are o sămânță unică. Această Sămânță – Hristos Mesia – este Cea mai importantă dintre semințele lui Avraam. Așa cum am menționat anterior, orice binecuvântare spirituală de care s-au bucurat sau se vor bucura vreodată oricare din celelalte semințe se datorează doar unirii lor cu adevărata Sămânță, Hristos, căruia i-au fost făcute promisiunile.

Următorul tabel ne va ajuta să înțelegem semințele lui Avraam.

Cele patru semințe diferite ale lui Avraam

Sămânța

naturală

Sămânța

specială

Sămânța

spirituală

Sămânța

unică

Include toți copiii fizici, Isaac și Ismael, Iacov și Esau, Evreii și Arabii.

Națiunea, sau copiii, lui Israel, toate semințele fizice ale lui Iacov și ale celor 12 fii ai săi.

Toți credincioșii din toate veacurile, David și Pavel, Evrei și Neamuri credincioase, tu și eu.

Hristos Mesia.

Chiar dacă sunt două semințe total diferite este esențial să vedem că prima, sămânța naturală (Ismael și Esau), posedă multe dintre aceleași promisiuni ca și cea de-a doua, sămânța naturală specială (Iacov și poporul Israel). Pentru că se găsește în relație specială de legământ cu Dumnezeu, putem spune că prima este total diferită de cea de-a doua, chiar dacă sunt exact la fel în alt sens, ambele fiind în mod egal și natural sămânța lui Avraam.

La fel de important este faptul că nu trebuie să facem confuzie între cea de-a doua sămânță specială sau poporul Israel și cea de-a treia, sămânța spirituală, poporul răscumpărat al lui Dumnezeu. Această confuzie constituie una din greșelile de bază atât a Teologiei Legământului cât și a Dispensaționalismului. Națiunea lui Israel nu este în niciun sens sămânța spirituală a lui Avraam și „moștenitori cu el conform promisiunii”. În ciuda statutului său special, Israel a fost doar sămânța fizică sau naturală a lui Avraam. Acestei națiuni i s-au dat revelația și promisiunile legământului (Romani 9:4-6) în felul în care nu i s-au acordat vreodată altei națiuni. Inima acestei revelații a fost Evanghelia lui Mesia cel promis. Cu toate acestea, aceste lucruri au fost privilegii care promiteau binecuvântări date credințeiadevărate, dar niciodată nașterii trupești. Cei mai mulți dintre israeliții care au ieșit din Egipt au murit și au fost pierduți pentru că au respins aceste promisiuni ale Evangheliei (Evrei 3:18-4:3). Națiunea lui Israel a fost sub mari privilegii, dar până când oamenii nu au crezut Evanghelia ei nu au fost sub har. Ei au avut avantaje mari, dar nu au fost sub nici un legământ al harului și nici într-o categorie separată spirituală înaintea lui Dumnezeu. Orice teologie care nu observă aceste aspecte practic nu urmează Scriptura.

Toată lumea este de acord cu faptul că poporului Israel i s-a predicat Evanghelia cum nu s-a mai predicat nici unei alte națiuni. Totuși aceasta nu i-a conferit un statut spiritual înaintea lui Dumnezeu. Nu trebuie să confundăm privilegiile, pe care Israel le-a avut într-un mod în care nu le-a avut nicio altă națiune, cu posedarea lucrului promis, pe care cei mai mulți dintre israeliți nu l-au avut. În veșnicie, respingerea Evangheliei (Evrei 4:3) și încrederea în privilegiile lor, va face ca starea israeliților să fie mai rea decât a Neamurilor (Matei 11:20-31) în pofida faptului că ei au fost sămânța reală (fizică) a lui Avraam și au purtat circumcizia ca semn al legământului. Acesta este argumentul lui Pavel în Romani 2:17-3:3 când pentru a descrie poziția lui Israel înaintea lui Dumnezeu el folosește deliberat cuvântul avantaj în locul unui cuvânt care să denote statutul. Pavel arată că cineva poate fi evreu, să aibă Legea, și chiar să poarte circumcizia ca semn al legământului, dar niciuna sau toate din aceste lucruri nu-l pun într-un statut sau categorie spirituală specială înaintea lui Dumnezeu. El poate fi la fel de pierdut ca un ignorant dintre Neamuri. Detractorii lui Pavel vor pune o întrebare logică: „Care este deci avantajul Iudeului?“ (Romani 3:1 TBS), iar răspunsul lui Pavel (Romani 3:2) nu are nimic de a face cu statutul sau categoria spirituală specială, ci doar cu privilegiul și oportunitatea.

Care este deci avantajul Iudeului, sau care este folosul tăierii împrejur? Oricum, sunt mari. Și mai întâi de toate, prin faptul că lor le-au fost încredințate cuvintele lui Dumnezeu. (Romani 3:1-2 TBS)

Evreul a avut un mare avantaj, dar el nu a avut un statut special înaintea lui Dumnezeu. Poziția sa de mare avantaj a fost datorată în primul rând faptului că el a avut atât Legea legământului (să-l convingă de păcat) și predicarea clară a promisiunii Evangheliei (să-l aducă la mântuire). Neamurile nu le-au avut pe niciuna dintre acestea (Efeseni 2:11-13).

Tot astfel astăzi, fiind sub învățătura Evangheliei, un copil fizic al unui credincios are privilegii mari, dar asta nu-l face o sămânță spirituală a lui Avraam și moștenitor împreună cu el conform promisiunii. Un copil al unor părinți credincioși nu are un statut spiritual special mai mare decât au avut-o circumcișii Ismael și Esau. Nu este nicio diferență fundamentală între condiția spirituală a copiilor credincioșilor și condiția spirituală a copiilor necredincioșilor. Fără lucrarea suverană regeneratoare a Duhului Sfânt ambii sunt pierduți. În multe „cămine ale legământului” din zilele noastre amândoi Esau și Iacov sunt născuți precum au fost născuți cei doi gemeni în casa legământului părintelui Avraam. Așa a fost situația cu Esau și Iacov, un „copil al legământului” este iubit și regenerat, celălalt „copil al legământului” este urât și respins. Esau un „copil al legământului” neales a avut privilegii mari pe care nu le-a avut un „copil al ne-legământului” născut în Ur-ul din Caldea. Totuși, ambii copii sunt prin natură „copii ai mâniei” (Efeseni 2:3), iar în afara harului suveran electiv ei sunt pierduți în egală măsură. Este esențial să vedem că atunci când Dumnezeu vrea să ne învețe despre alegerea suverană, El nu compară copiii legământului (Iacov și Esau) cu copiii ne-legământului (păgânii), El compară doi copii ai legământului cu sânge albastru pe nume Iacov și Esau.

Trebuie să reținem că Esau și Iacov erau cei doi fii gemeni ai lui Isaac. Amândoi aveau privilegiile sau oportunitățile Evangheliei (Romani 3:1-3) pe care Neamurile nu le aveau. La fel de adevărat este faptul că acei copii ai căror părinți sunt credincioși (așa cum au fost părinții lui Esau) au privilegii cum nu au cei născuți într-un cămin necreștin. Totuși, Esau, ca mulți copii născuți astăzi într-un cămin creștin, nu a fost numărat printre aleșii lui Dumnezeu. Dumnezeu nu și-a stabilit legământul cu Esau chiar dacă l-a stabilit cu Iacov, fratele lui geamăn. Tot astfel, Dumnezeu nu-și stabilește legământul harului mântuitor cu orice copil doar pentru că el este născut într-un cămin creștin sau pentru că este botezat. Nu putem pune semnul egalității între alegerea suverană a lui Dumnezeu și nașterea fizică într-un cămin creștin fără a nega suveranitatea lui Dumnezeu în harul electiv. Pedobaptiștii se fac adesea vinovați de această eroare.

Simplu, trebuie să realizăm că în toate dispensațiile nașterea fizică nu poate face pe cineva să fie o sămânță spirituală a lui Avraam sau un moștenitor împreună cu el al promisiunii. Fiecare copil născut în această lume are același statut spiritual înaintea lui Dumnezeu – vinovat – și fiecare este prin naștere sub mânia lui Dumnezeu (Efeseni 2:3)4 și are nevoie de mântuire personală. Același lucru este adevărat cu privire la Israel în ceea ce ține de statutul spiritual al unui copil înaintea lui Dumnezeu.

Orice fel de comparație unul-la-unul sau de egalitate, între Israel ca națiune fizică și Biserica ca instituție fizică va fi întotdeauna la fel de greșită precum a pune semnul egalității între un iudeu fizic și un adevărat credincios. Israelul ca națiune este un tip al Bisericii noului legământ în același sens în care fiecare israelit fizic individual care a părăsit Egiptul la „răscumpărarea” din Exod este un tip al unui credincios mântuit, dar în niciun sens aceste tipologii nu pot fi tratate ca fiind același lucru sau unul-la-unul cu realitatea pentru care ele sunt un tip. Întreaga națiune a lui Israel a fost răscumpărată fizic, dar doar o mică mână de indivizi au fost răscumpărați spiritual (cf. Evrei 3:16-4:3 și 1 Corinteni 10:1-3 cu Numeri 14:22-35). Dacă Israelul a fost Biserica, atunci conform acestor versete peste 99% din primii „membri ai bisericii” sunt în iad.

Când ne referim la poporul Israel, expresia „popor răscumpărat a lui Dumnezeu” poate fi folosită într-un sens fizic și niciodată în sens spiritual. Nimeni nu poate construi doctrina și experiența Noului Testament pe tipologia scripturilor Vechiului Testament. Dumnezeu nu ar fi putut rosti niciodată următoarele afirmații despre cineva care ar fi fost răscumpărat spiritual:

… Ați văzut tot ce a făcut Domnul sub ochii voștri, în țara Egiptului, lui Faraon, tuturor supușilor lui, și întregii lui țări: marile încercări pe care ți le-au văzut ochii, minunile și semnele acelea mari Dar Domnul nu v-a dat minte să pricepeți, nici ochi să vedeți, nici urechi să auziți, până în ziua de azi. (Deuteronom 29:2-4)

Formarea lui Israel ca națiune distinctă la Muntele Sinai nu este în niciun sens formarea „Trupului lui Hristos”. Însuși Dumnezeu a spus că națiunea este o adunare rea (Numeri 14:27, 35) care nu L-a cunoscut pe calea credinței mântuitoare (Deuteronom 29:4). Așa cum vom discuta mai târziu, Trupul lui Hristos este o nouă creație adusă în ființă prin venirea personală a Duhului Sfânt în ziua de Rusalii. Biserica lui Hristos nu este doar adăugarea Neamurilor la „Biserica iudaică”; este adevăratul „om nou” (Efeseni 2:11-22) și totala „creație nouă” (2 Corinteni 5:17). Biserica lui Hristos nu este o paranteză între o presupusă „lăsare deoparte și viitoare preocupare a lui Dumnezeu cu poporul Israel”. Biserica ca și Trup al lui Hristos este împlinirea scopului răscumpărător a lui Dumnezeu așa cum este profețit în Geneza 3:15.

Când un susținător al Teologiei Legământului spune, „Legământul de la Sinai nu poate fi un legământ legalistic (bazat pe Lege și condiționat de ea – n.tr.) din moment ce el a fost făcut cu un popor răscumpărat,” el amestecă merele cu portocalele, iar când un dispensaționalist îl tratează pe Israel în pustie ca fiind „salvat dar nu victorios”, el amestecă portocalele cu lămâile. Ambele sisteme tratează răscumpărarea fizică ca fiind egală cu salvarea spirituală. Legea legământului de la Sinai a avut scopul cel mai plin de har, dar nu a fost un legământ al harului. Trebuie să ne amintim că legământul legalistic de la Sinai nu a fost dat credincioșilor regenerați și justificați să-i „ajute în sfințire”. Cei mai mulți din acei oameni nu au fost regenerați. Legea legământului a fost lăsată asupra conștiinței unei generații de păcătoși rebeli și orbi ca să-i convingă de necredința lor și să ucidă orice speranță în propria lor dreptate! Acest legământ a oferit har în măsura în care a adus în inima israelitului cunoaștere a păcatului și a morții spirituale și l-a condus la credința în Evanghelia legământului dată lui Avraam.

Pavel spune în mod specific că scopul afirmat al legământului legii de la Sinai a fost o slujbă aducătoare de moarte. Legământul scris pe „tablele de piatră” (cele zece porunci) a fost destinat de Dumnezeu în mod deliberat să slujească moartea (2 Corinteni 3:6-9 și Romani 7:9, 10) pentru oamenii descriși în Deuteronom 29:4 și Evrei 3:18-4:2. Acei rebeli nu aveau nevoie de o regulă a sfințeniei, ci aveau nevoie de un legământ al legii care să ucidă amăgirea și mândria – iar Dumnezeu plin de har le-a dat un astfel de legământ legalisticcare să facă această lucrare de ucidere. Nu  confundați un scop de har (dăruirea unui legământ legalistic care să-i convingă pe păcătoșii pierduți) cu natura legământului legii care face lucrarea esențială de convingere. La fel, nu încercați să folosiți instrumentul pe care Dumnezeu l-a desemnat în mod specific să administreze moartea ca instrument principal în conștiința credinciosului de azi pentru a produce o trăire sfântă.

Un susținător al Teologiei Legământului practic nu poate face distincția clară cu privire la diferența dintre scopul de har și un legământ al harului și să mai rămână în cadrul sistemului său de teologie. În teologia sa, legământul legii de la Sinai trebuie să fie un „legământ al harului”. Această insistență nu este pentru că Scripturile afirmă în vreun fel că la Sinai a fost un legământ al harului, ci este doar pe temeiul că după Geneza 3:15, sistemul Teologiei Legământului nu poate avea un legământ legalistic. Aceasta distruge întreaga teorie a „unui singur legământ cu două administrări”.

Noi recunoaștem că legământul legalistic de la Sinai a administrat sau a promovat, singurul scop al planului lui Dumnezeu al mântuirii prin har, dar aceasta nu neagă în niciun fel aspectul biblic clar că legământul de la Sinai a fost un legământ al faptelor. În realitate, legământul făcut la Sinai nu ar fi putut să săvârșească „slujba morții”, care a fost pregătirea esențială pentru har, dacă acel legământ nu ar fi putut administra legal moartea și nu ar fi putut administra legal moartea, dacă nu ar fi avut statutul și autoritatea unui adevărat legământ legalistic.5

Dacă este corect înțeleasă, următoarea afirmație ne va ajuta să înlăturăm multă confuzie: Națiunea lui Israel nu a fost „Trupul lui Hristos”, chiar dacă Trupul lui Hristos este într-adevăr adevăratul „Israel al lui Dumnezeu”.

Teologia Legământului nu poate accepta prima parte a acestei afirmații și Dispensaționalismul nu poate accepta a doua parte. Presupozițiile de bază ale Teologiei Legământului fac obligatoriu ca Israelul să fie Biserica și să fie precum Biserica sub același legământ, iar un lucru pe care Dispensaționalismul trebuie să-l mențină este prezentul Bisericii și un viitor distinct pentru Israel, care fac obligatoriu ca Israelul și Biserica să nu poată sta sub același legământ sau să moștenească aceleași binecuvântări. Ce este esențial pentru un sistem este anatema pentru celălalt sistem.

În nici un sens Dispensaționalismul nu poate avea împreună Israelul și Biserica, iar Teologia Legământului nu le poate avea separat. Dispensaționalismul nu poate vedea că Biserica este adevăratul Israel al lui Dumnezeu și împlinirea promisiunilor pe care Dumnezeu le-a făcut lui Avraam și părinților, iar Teologia Legământului nu poate vedea că Biserica, ca și Trup al lui Hristos, nu a existat, și nu a putut exista, în realitate și experiență până la venirea personală a Duhului Sfânt de Rusalii. Dispensaționalismul insistă că Israelul și Biserica au promisiuni și destine complet diferite (unul pământesc, iar celălalt ceresc), iar Teologia Legământului insistă că Israelul și Trupul lui Hristos sunt în mod egal „aceeași biserică răscumpărată sub același „legământ al harului” și guvernat de același identic „canon de comportament””.

Dispensaționalismul trasează o demarcație între Vechiul Testament și Noul Testament și cele două nu se vor întâlni ca promisiune specifică (Vechiul Testament) și împlinire identică (Noul Testament); iar Teologia Legământului nivelează întreaga Biblie într-un singur legământ unde nu există nicio distincție reală și vitală între vechiul și noul legământ sau între Israel și Biserică.

Până nu vom prinde adevărul și implicațiile acestui ultim paragraf, nu vom înțelege cu niciun chip nici istoria biblică a răscumpărării, nici relația dintre cele două legăminte ale Scripturii (Evrei 8:6-13; 2 Corinteni 3:6-8; Galateni 4:21-31). Puțini realizează că atât presupusul „legământ al faptelor” făcut cu Adam, cât și presupusul „legământ al harului” făcut cu Adam după Cădere, nu sunt menționate nici măcar o singură dată într-un singur text al Scripturii. Ele nu sunt legăminte biblice6 care să rezulte din Biblia însăși, ci sunt legăminte teologice care trebuie deduse logic dintr-un sistem teologic. Cei care insistă în utilizarea acestor legăminte teologice, pentru a fi consistenți cu sistemul lor, trebuie să ignore sau să nege existența și implicațiile teologice ale celor două legăminte biblice (vechiul legământ de la Sinai și noul legământ care îl înlocuiește) care sunt în mod constant contrastate atât în scripturile Vechiului Testament cât și în scripturile Noului Testament. Odată ce înțelegem relația biblică dintre poporul Israel și Trupul lui Hristos, vom avea probleme în a accepta fie sistemul Teologie Legământului fie pe cel Dispensaționalist.

Teologia Legământului insistă în punerea semnului de egalitate între Israel și Biserică, și pierde total noutatea noului legământ și funcțiunea lui în conștiința unui credincios. Pe de altă parte, Dispensaționalismul eșuează în a vedea Biserica ca fiind adevărata împlinire a promisiunilor făcute de Dumnezeu părinților și pierde complet unitatea Scripturilor și singurul scop al lui Dumnezeu în răscumpărare. Noi respingem ambele puncte de vedere ca fiind bazate pe o înțelegere incompletă a adevăratei unități scripturale legată de adevărata Sămânță a lui Avraam (Hristos) și scopurile eterne ale lui Dumnezeu în răscumpărarea unicului său popor ales (credincioșii din toate veacurile).

CELE PATRU SEMINȚE DIFERITE ALE LUI AVRAAM

În următoarele câteva capitole vom oferi dovezile textuale pentru cele patru semințe diferite ale lui Avraam. Există un motiv important pentru care ar trebui să începem cu cea de-a patra, Hristos sămânța unică, din moment ce El este, fără îndoială, cea mai importantă din cele patru semințe. Cu toate acestea, pentru scopul studiului nostru, cred că următoarea ordine este cea mai bună.

Prima dată ne vom uita la sămânța naturală. Aceasta este simplă și evidentă, dar de obicei este trecută cu vederea complet. Atunci când promisiunile făcute lui Israel sunt clar identificate și aduse în discuția „promisiunii făcute lui Avraam și seminței sale”, acest lucru este de mare ajutor clarificării câtorva întrebări și evitării gândirii confuze. Același lucru este adevărat cu privire la Esau.

Apoi ne vom ocupa rapid de sămânța spirituală. Din moment ce scripturile Noului Testament sunt atât de clare, în acest domeniu specific nu este prea mult dezacord.

Apoi ne vom uita la sămânța unică - Hristos. Pentru motive evidente, frații mei dispensaționaliști nu vor fi de acord cu anumite părți ale acestei secțiuni – în mod special partea legată de „Sămânța lui David”. Eu cred că scripturile Noului Testament stabilesc în manieră clară că legământul davidic a fost împlinit în învierea și înălțarea lui Hristos (Fapte 2:22-36). Tronul Davidic nu așteaptă să fie așezat în viitor, ci deja a fost stabilit. Punctul meu de vedere neagă principiile de bază ale Dispensaționalismului. Un citat din John Walvoord va arăta clar aceasta:

Legământul Davidic este cel mai important în asigurarea Împărăției milenare în care Hristos va domni pe pământ. Sub Hristos, David cel înviat va domni ca un prinț peste casa lui Israel … Legământul Davidic nu este împlinit prin domnia lui Hristos pe tronul Său ceresc … este mai degrabă o Împărăție pământească și un tron pământesc (Matei 25:31). Legământul Davidic este cheia programului profetic a lui Dumnezeu care așteaptă a fi împlinit [sublinierea mea].7

Personal cred că această cheie a lui Walvoord mai mult închide decât deschide Scriptura.

În cele din urmă, ne vom uita la Israel ca fiind sămânța specială naturală. Puțini văd necesitatea tratării Israelului sub această desemnare. Israelul trebuie văzut ca sămânța naturală a lui Avraam în ciuda faptului că unii israeliți au fost credincioși adevărați; și astfel, prin credință, ei au fost de asemenea parte a seminței spirituale. Chiar dacă Israelul a avut privilegii speciale de legământ, ca națiune, cu excepția tipologiei, ea nu trebuie în nici un fel privită sau confundată cu Biserica ca Trup a lui Hristos. În această secțiune frații mei, teologi ai Legământului, vor avea cu mine cel mai mare dezacord. Susținătorii Teologiei Legământului vor fi la fel de convinși precum Walvoord că modul lor de înțelegere al legămintelor este vitală. Walter Chantry scrie:

Ar fi aproape imposibil să exagerăm importanța centrală a învățăturii biblice a legămintelor … Teologia Legământului este în inima adevărului biblic. Cei care sunt dușmanii ai ei vor face mult rău Bisericii lui Hristos.8

Cum se poate observa, eu am ales să mă mut de la ceea ce este cel mai ușor la ceea ce este cel mai greu, de la locul unde suntem cu toții de acord la locul în care trebuie să ne încordăm mușchii minții și să ne rugăm pentru lumină și obiectivitate.

3

SĂMÂNȚA NATURALĂ A LUI AVRAAM

Sămânța naturală a lui Avraam – într-un sens natural toți descendenții fizici ai lui Avraam sunt adevărata „sămânță a lui Avraam”. Următoarele aspecte trebuie păstrate în minte în orice discuție legată de „sămânța lui Avraam”. Cred că fiecare știe că aceste lucruri sunt adevărate, dar se pare că în discuțiile noastre uităm importanța lor. Ismael, Isaac, Esau și Iacov în mod egal au fost toți adevărata sămânță fizică a lui Avraam. Trebuie să ne aducem aminte că tuturor acestor semințe li s-au dat aproape toate promisiunile care i s-au dat lui Avraam însuși.

ISMAEL – UN FIU ADEVĂRAT AL LUI AVRAAM

Ismael a primit circumcizia, semnul legământului, în aceeași zi cu tatăl său pentru că era adevăratul fiu a lui Avraam.

Avraam și fiul său Ismael au fost tăiați împrejur chiar în ziua aceea. (Geneza 17:26)

În Geneza 17:23, Duhul Sfânt a făcut cu grijă distincția între Ismael ca un fiu adevărat al casei lui Avraam și robii și slujitorii acestuia. Cum s-a menționat mai devreme, există o similaritate remarcabilă între lista lucrurilor promise lui Ismael în Geneza 17:20 și promisiunile pentru Avraam enumerate în Geneza 17:6. Împlinirea promisiunii că Ismael va deveni o „națiune mare” a fost înrădăcinată în faptul că Ismael a fost cu adevărat „sămânța lui Avraam”.

Dar și pe fiul roabei tale îl voi face un neam, căci este sămânța ta. (Geneza 21:13)

Orice punct de vedere asupra „binecuvântărilor promise seminței lui Avraam”, în mod special promisiunea devenirii unei mari națiuni, care ignoră aspectele anterioare cu privire la Ismael ca fiind adevărata sămânță a lui Avraam, din necesitate trebuie să fie foarte superficial. Ismael a fost binecuvântat, a fost înmulțit, a devenit un neam mare, a născut prinți și pentru că a fost sămânța lui Avraam a purtat semnul circumciziei. Cu toate acestea, în niciun fel și cu niciun chip el nu a fost sub har. În ciuda faptului că circumcizia sa nu l-a plasat sub niciun legământ al harului, Ismael ar putea fi etichetat de Teologia Legământului ca fiind un copil al legământului.

ESAU – UN FIU ADEVĂRAT AL LUI AVRAAM

Esau a primit cu mult mai multe binecuvântări speciale decât Ismael, cu toate acestea Esau a rămas doar una din semințele naturale ale lui Avraam. Esau a purtat circumcizia semnul legământului, dar precum Ismael, Esau nu a fost vreodată sub un legământ al harului.

Esau a fost nepotul lui Avraam și fratele geamăn al lui Iacov (Israel). La fel de mult ca și Iacov, Esau a fost adevăratul fiu al lui Avraam. Din nou, conform Teologiei Legământului, pentru că Esau a fost sămânța fizică a credinciosului Iacov a fost însemnat și pecetluit în legământul harului. Ca adevărat copil al legământului, Esau ar fi trebuit să aibă fiecare din promisiunile legământului pe care le-a avut fratele său Iacov, dar Scriptura spune în mod specific altceva (Romani 9:13).

Dumnezeu i-a dat lui Esau o țară la fel cum i-a dat și lui Iacov, iar mai târziu Dumnezeu refuză să-i lase pe israeliți să se încaiere cu cei din țara lui Esau.

Să nu vă încăierați cu ei; căci nu vă voi da în țara lor nici măcar o palmă deloc: muntele Seir l-am dat în stăpânire lui Esau. (Deuteronomul 2:5)

Acest ținut i-a fost dat lui Esau pentru că a fost sămânța lui Avraam (Iosua 24:1-14). Atât Iacov cât și Esau au fost „binecuvântați în credință” prin credinciosul lor tată Isaac (Evrei 11:20).

Toate lucrurile care au venit au fost la fel de adevărate pentru Esau cum au fost și pentru Iacov, pentru că Esau a fost la fel de mult sămânța adevărată a lui Avraam precum a fost fratele său geamăn Iacov. Dacă teologii oricărei orientări ar păstra înaintea lor aceste aspecte clare, ar evita afirmațiile nebiblice privitoare la promisiunea lui Dumnezeu făcută lui Avraam și seminței lui.

IACOV (ISRAEL) – UN FIU ADEVĂRAT AL LUI AVRAAM

Nu trebuie să ne străduim prea tare pentru a arăta că Iacov (Israel) a fost de asemenea sămânța naturală a lui Avraam. Iacov a fost într-adevăr sămânța naturală a lui Avraam, dar el a fost o sămânță naturală foarte specială. Într-un sens toți copiii lui Israel sunt semințele naturale ale lui Avraam exact ca și Esau, dar în alt sens, din pricina faptului că ei sunt fiii lui Iacov și de aceea sunt sub promisiuni speciale de legământ, ei sunt „semințele naturale speciale”. Chiar dacă ambii sunt nepoții naturali ai lui Avraam, Dumnezeu i-a făcut promisiuni lui Iacov pe care nu i le-a făcut fratelui său geamăn Esau.

Acesta ar fi locul logic de a discuta despre poporul Israel ca fiind sămânța naturală specială a lui Avraam. Cu toate acestea, din moment ce relația dintre națiunea fizică a lui Israel și Biserică este inima problemei atât în Teologia Legământului cât și în Dispensaționalism și reprezintă grosul acestei cărți, o vom acoperi ultima. Acum vom stabili textual sămânța spirituală a lui Avraam.

4

SĂMÂNȚA SPIRITUALĂ A LUI AVRAAM

Sămânța spirituală a lui Avraam îi reprezintă pe toți credincioșii adevărați din toate veacurile. Nu trebuie să petrecem mult timp vorbind despre această sămânță din moment ce există o înțelegere generală împărtășită de toți cu privire la credincioșii tuturor veacurilor ca reprezentând adevărata sămânță a lui Avraam. Scripturile Noului Testament fac imposibil să ratezi acest adevăr, în mod special atunci când cineva realizează că următoarele cuvinte au fost spuse Neamurilor care nu puteau fi legate fizic în vreun fel de Avraam:

Și dacă sunteți ai lui Hristos, sunteți „sămânța” lui Avraam, moștenitori prin făgăduință. (Galateni 3: 29)

Scofield Reference Bible ne oferă următoarea explicație cu privire la una din împlinirile Legământului Avraamic:

(I) ... Împlinit ... (b) într-o posteritate spirituală – „Privește acum către cer … așa va fi sămânța ta” (Ioan 8:39; Romani 4:16, 17; 9:7, 8; Galateni 3:6, 7, 29), cu referire la toți oamenii credinței, fie iudei fie neamuri.9

Eu nu accept tipologia Scofield care face din „ceresc = sămânța spirituală” (biserica) și „țărâna = sămânța pământească” (Israel), dar citatul de mai sus este corect când afirmă că „toți oamenii credinței”, fie iudei sau neamuri, reprezintă sămânța spirituală a lui Avraam.

Sămânța spirituală a lui Avraam este:

1. o „alegere prin har” (Romani 9:23-26; 11:5)

2. „răscumpărații” tuturor veacurile (Galateni 3:24-29)

3. „Mireasa lui Hristos” (Apocalipsa 21:1-3; 9-14).

Apocalipsa 21: 3 ne prezintă scopul spiritual al lui Dumnezeu din veșnicie. Acesta a fost inima promisiunii lui Dumnezeu în relațiile Sale cu Avraam și cu națiunea Israel precum și în relația Sa cu Biserica. Nu încape îndoială că strigătul din cer din versetul următor este pretenția împlinirii finale a scopului veșnic a lui Dumnezeu în răscumpărarea poporului Său ales:

Și am auzit un glas tare, care ieșea din scaunul de domnie, și zicea: „Iată cortul lui Dumnezeu cu oamenii! El va locui cu ei, și ei vor fi poporul Lui, și Dumnezeu însuși va fi cu ei. El va fi Dumnezeul lor. (Apocalipsa 21:3)

Teologia Legământului vede importanța acestei fraze așa cum este ea folosită în scripturile Vechiului Testament. Nu este nicio îndoială că promisiunea afirmată în Apocalipsa 21:3 este inima promisiunii Evangheliei, așa cum Evanghelia este profețită în scripturile Vechiului Testament. Cu toate acestea, atât Dispensaționalismul cât și Teologia Legământului înțeleg greșit implicațiile acestei fraze. Dispensaținalistul nu vede că Biserica este adevăratul „Cort al întâlnirii” lui Dumnezeu care a fost prezis și profețit în Scripturile Vechiului Testament. Acest sistem de teologie nu poate vedea Biserica ca fiind adevăratul Israel a lui Dumnezeu, care împlinește promisiunile legământului făcut lui Avraam. Încăpățânarea lor de a „naturaliza” lucrurile specifice pe care apostolii Noului Testament le spiritualizează face imposibil de înțeles acele pasaje ale Noului Testament.

Cu toate acestea, teologul Legământului pierde de asemenea trenul în direcția opusă. El eșuează în a accentua că scopul lui Dumnezeu nu a fost niciodată realizat într-un sens spiritual adevărat de națiunea Israel. În sens spiritual și veșnic această națiune nu a devenit niciodată cu adevărat poporul lui Dumnezeu. Ei nu au fost niciodată o adevărată „națiune sfântă”, nici nu au fost vreodată adevăratul „popor al lui Dumnezeu”. Dacă Dumnezeu a fost cu adevărat Dumnezeul lui Israel în sensul în care este Dumnezeul Bisericii, atunci de ce l-a tăiat ca națiune? Poate Dumnezeu să se raporteze la Trupul lui Hristos în aceeași manieră în care s-a raportat la poporul Israel? Aceasta este întrebarea cu care Pavel se ocupă în Romani 9-11.

Este adevărat că Dumnezeu a fost Dumnezeul lui Israel într-un sens național, dar aceasta nu a fost decât o relație pur condițională. Dumnezeu a locuit cu adevărat în mijlocul lor    într-un fel în care nu a locuit în mijlocul altor națiuni, dar în niciun fel ei nu au fost templul lui Dumnezeu așa cum este astăzi Biserica. În mijlocul celorlalte națiuni de pe pământ, Israel a fost națiunea Sa specială, dar acea relație nu a fost o relație spirituală mântuitoare și nici nu a fost bazată pe un „legământ veșnic al harului”. Locuirea lui Dumnezeu în mijlocul Israelului în Cort și locuirea în interiorul credinciosului astăzi, ca fiind adevăratul cort, sunt două lucruri complet diferite. Relația specială națională dintre Dumnezeu și poporul Israel a fost bazată pe legământul legalistic făcut la Sinai, iar acea relație de legământ specială, din pricina eșecului continuu de a păzi legământul, a fost în cele din urmă anulată de Dumnezeu.

Repet: Prin scopul Său suveran, Dumnezeu nu poate spune și face Trupului lui Hristos ceea ce i-a spus și i-a făcut națiunii lui Israel. Se poate spune ca această națiune a fost răscumpărată prin moartea lui Hristos și așezată sub legământul pe care acesta l-a ratificat prin sângelui Lui (1 Corinteni 11:24–26) pentru ca mai apoi să fie respinsă? Dacă Israelul a fost sub același legământ sub care se găsește Biserica, atunci ce garanții avem că El nu va respinge și Biserica? Dacă Biserica și Israelul sunt răscumpărate și stau sub același legământ, cum de este garantată siguranța veșnică a Bisericii, pe când a Israelului nu a fost? Răspunsul biblic la aceste întrebări este simplu. Trupul lui Hristos nu poate fi niciodată dezmoștenit de Dumnezeu, pentru că este sub un legământ nou și mai bun decât vechiul legământ sub care a fost Israel.

Noul legământ care a stabilit Biserica ca fiind Trupul lui Hristos garantează că fiecare obligație de legământ va fi îndeplinită în Garant (Evrei 7:22), iar puterea Duhului promis va lucra ascultarea în experiența personală a fiecărui membru al adevăratei comunități a noului legământ (Evrei 8:10, 11; Romani 8:1-4). Sub vechiul legământ națiunii Israel nu i s-a promis niciodată o astfel de garanție, pentru că legământul era unul legalistic bazat pe fapte. Națiunea Israel nu a fost „Biserica răscumpărată sub legământul harului” și de aceea nu poate fi adevărata sămânță spirituală a lui Avraam.

MARELE DACĂ

Teologii ignoră marele cuvânt dacă din Exod 19:5 și atunci își construiesc întreaga poziție pe afirmația de „har” din Exod 19:4 și 20:2. Priviți la ceea ce spune de fapt Cuvântul lui Dumnezeu:

Atunci Dumnezeu a rostit toate aceste cuvinte, și a zis: „Eu sunt Domnul, Dumnezeul tău, care te-a scos din țara Egiptului, din casa robiei. (Exodul 20:1-2)

Ați văzut ce am făcut Egiptului, și cum v-am purtat pe aripi de vultur și v-am adus aici la Mine. (Exodul 19:4)

Acum, dacă veți asculta glasul meu, și dacă veți păzi legământul Meu, veți fi ai Mei dintre toate popoarele, căci tot pământul este al Meu; Îmi veți fi o Împărăție de preoți și un neam sfânt. Acestea sunt cuvintele pe care le vei spune copiilor lui Israel. (Exodul 19:5-6)

De ce teologii Legământului ignoră acel mare dacă din Exod 19:5 și fug de aspectul evident al faptului că Dumnezeu a făcut la Muntele Sinai un legământ legalistic și condițional cu poporul Israel? Nu spune Dumnezeu ceea ce vrea cu adevărat?

Mai încolo în această carte vom compara acest pasaj cu 1 Petru 2:5-11 și vom arăta că adevărata Biserică este o „națiunea sfântă, o Împărăție de preoți”, ceea ce Israelul nu a devenit niciodată, pentru că nu a păzit niciodată legământul legalistic sub care au fost promise aceste binecuvântări. Binecuvântările din Exod 19:4, 5 sunt clar dependente de ascultarea sau „păzirea legământului” de către Israel, Decalogul și sistemul însoțitor al tuturor legilor și ceremoniilor. Biserica a moștenit aceste binecuvântări pentru că Garantul nostru a fost născut și a trăit sub acest legământ (Galateni 4:4, 5): El a împlinit în totalitate cerințele lui și a dobândit dreptatea promisă (Evrei 7:22), iar apoi a murit sub blestemul lui (Galateni 3:13).

Repet, nu există nici un dubiu că Dumnezeu nu ar fi acționat cu har atunci când a răscumpărat fizic pe Israel și ”„l-a adus la El” într-o relație națională specială; însă nu trebuie să confundăm această răscumpărare fizică cu o chemarea eficientă sau îndreptățire. Trebuie să ne amintim că cei mai mulți oameni din acel popor „răscumpărat” au mers în iad pentru că au respins Evanghelia. America este o ilustrație clasică a acestui principiu. Nicio națiune prezentă pe pământ nu s-a bucurat de privilegii și binecuvântări așa cum avem noi. Cu toate acestea, noi nu suntem „sub un legământ al harului” nici nu suntem scutiți de judecata lui Dumnezeu sau de pierderea vreunui singur privilegiu al Evangheliei.

Cum am menționat mai devreme, cu adevărat Dumnezeu „a locuit în mijlocul” națiunii Israel într-un mod special, dar din nou, această locuire nu a fost nici personală și nici spirituală, așa cum este astăzi în fiecare credincios. Dumnezeu nu „a locuit în mijlocul” Israelului în același sens în care, de la venirea personală a Duhului Sfânt în ziua de Rusalii, El locuiește acum în mod individual în credincios. Israelul nu a fost niciodată „templul lui Dumnezeu” în sensul în care Biserica este desemnată specific a fi templul Lui. Scopul Apocalipsei 21:3 nu a fost niciodată realizat de Israel și nici nu ar fi putut vreodată realizat,  atâta timp cât vălul a stat în templu.

Trebuie să vedem că fiecare cuvânt în parte, precum ales, iubit, răscumpărat, fiu, etc., care descrie relația Israelului cu Dumnezeu ca națiune are o conotație complet diferită față de ipostazele în care aceleași expresii sunt folosite cu privire la relația bisericii cu Dumnezeu. Nu se poate amesteca spiritualul cu naturalul. Nu se poate trata tipul ca realitate.

Eșecul de a vedea acest adevăr clar este una din contradicțiile de sine orbitoare din Dispensaționalism și Teologia Legământului. Cuvintele „Dumnezeu va fi Dumnezeul lor” nu pot fi aplicate într-un sens răscumpărător niciunei națiuni sau individ care este respins de Dumnezeu: iar (1) Israelul, referindu-ne aici la statutul național special, a fost respins ca națiune (Matei 21:33-46)10 și (2) mulți copii botezați ai părinților evlavioși au pierit în iad.

Când cuvintele de mai sus sunt luate în sensul spiritual al Noului Testament, ele semnifică siguranță veșnică absolută. Prin harul și puterea lui Dumnezeu Israel a fost cu adevărat chemat să iasă din Egipt, dar cuvântul chemat nu are aici aceeași semnificație precum cea din Romani 1:7. Fiecare israelit individual a fost răscumpărat prin sânge din robia Egiptului, dar cei mai mulți dintre ei au pierit în necredință. Răscumpărarea prin sânge din Exod 12 nu este aceeași cu răscumpărarea prin sânge din Efeseni 1:7. Unul este un tip și celălalt este realitatea, așa cum Israelul fizic este un tip iar Biserica este realitatea.

Atât Teologia Legământului cât și Dispensaționalismul uită constant adevărul de mai sus amestecând merele cu portocalele. Ei folosesc tipologia ca și cum a fost realitatea lucrurilor tipizate. Dispensaționalismul va construi o doctrină a „credincioșilor carnali” pe presupunerea că Israelul în pustie a fost un popor răscumpărat. Din moment ce ei au aplicat sângele pe stâlpii ușii „prin credință”, ei au fost „mântuiți” cu adevărat. Cu alte cuvinte, ei au avut suficientă credință pentru a fi „răscumpărați”, dar nu suficientă pentru a se bucura de o „viață victorioasă”. Iată punctul de vedere dispensaționalist:

Kadeș-Barnea este, prin necredința lui Israel de acolo și comentariul divin al acestei necredințe (Numeri 14:22-38; Deuteronom 1:19-40; 1 Corinteni 10:1-5), împresurat cu o semnificație spirituală imensă. Poporul a avut credință să stropească sângele ispășirii (Exod 12:28) și să iasă din Egipt (lumea), dar ei nu avut credință să intre în odihna lor din Canaan. De aceea, deși răscumpărați, ei au fost pentru Iehova patruzeci de ani de întristare.11

Teologia Legământului face exact același lucru. Învățătorii acestui sistem vor respinge vehement adevărul clar că la Sinai a fost un legământ legalistic, doar pentru că ar fi imposibil pentru Dumnezeu să așeze un popor răscumpărat sub un legământ legalistic, iar Israel a fost cu adevărat răscumpărat – și prin răscumpărat, teologul Legământului înțelege mântuit. Un grup este la fel de greșit ca și celălalt în modul în care folosește tipologia. Următorul citat este dintr-un comentariu larg folosit din Catehismul Scurt Westminster, întrebarea 43, care se ocupă cu prefața la cele zece porunci. Mă uimește cum oameni strălucitori și evlavioși nu pot vedea implicațiile sistemului lor teologic:

Când Dumnezeu și-a eliberat poporul Său din robia Egiptului, nu a făcut-o pentru că au păzit cele zece porunci. Nu, El mai întâi i-a eliberat și mai apoi le-a dat cele zece porunci. Astfel, nu se aștepta de la ei să păzească legea pentru a fi mântuiți. Mai degrabă de la ei se aștepta aceasta pentru că ei erau deja mântuiți. Și aceasta este exact calea în viața unui creștin.12

Mă îndoiesc că vreun teolog al Legământului ar spune: „Eu cred că fiecare israelit care a părăsit Egiptul la Exod a fost un credincios îndreptățit în Hristos”. Cu toate acestea, sistemul lor de teologie este forțat să trateze poporul Israel ca și cum lucrurile ar fi stat așa. Afirmația lui Williamson argumentează un punct teologic cheie și tratează tipologia ca un fapt absolut. În argumentul său pune total semnul egalității între salvarea fizică a lui Israel și salvarea spirituală a Bisericii. Williamson nu ar spune niciodată: „Pentru fiecare israelit implicat experiența Exodului a fost asemănătoare adevăratei îndreptățiri prin credință.” Cu toate acestea, în sistemul său, trebuie practic să-i trateze în acest fel. Acesta rămâne singurul temei în baza căruia poate respinge legământul mozaic ca fiind un legământ legalistic al faptelor.

După cum s-a menționat anterior, vom spune mai multe asupra acestui punct atunci când vom discuta cine este adevărata împlinire a „neamului mare”. Acum încerc doar să arăt că Teologia Legământului și Dispensaționalismul tratează națiunea Israel și poziția ei înaintea lui Dumnezeu ca și cum ar fi fost o națiune de credincioși îndreptățiți, în loc de a vedea doar un tip. Rezultatul folosirii tipologiei în această manieră este confuză și contradictorie.

Scopul lui Dumnezeu de „a locui în mijlocul poporului Său” așa cum este prezentat în Apocalipsa 21:3 nu a fost niciodată realizat în lucrările lui Dumnezeu cu poporul Israel. Primele expresii ale prezenței imediate a lui Dumnezeu au fost experimentate de adevărații credincioși sub vechiul legământ în mod individual. Din cauza venirii personale a Duhului Sfânt în ziua de Rusalii, atunci când El a venit să ne locuiască în mod individual, mai mult din această realitate este experimentată de credincioși sub noul legământ. Împlinirea totală a acestui scop nu va fi realizată până la cea de-a doua venire a Domnului Isus Hristos.

Avem o revelație progresivă a gloriei lui Dumnezeu în Scripturi care culminează în Apocalipsa 21 cu gloria Domnului pe deplin revelată în cetatea care nu are nevoie de soare sau lună. Fraza „gloria lui Dumnezeu” denotă prezența imediată simțită a lui Dumnezeu însuși.

1.      Prima licărire a gloriei lui Dumnezeu dată lui Israel a fost de la distanță:

Și, pe când vorbea Aaron întregii adunări a lui Israel, s-au uitat înspre pustie, și iată că slava Domnului s-a arătat în nor. (Exodul 16:10)

2.      Gloria Domnului a apărut pe munte când a fost dată legea legământului, dar l-a făcut pe Israel să tremure de frică:

Slava Domnului s-a așezat pe muntele Sinai, și norul l-a acoperit timp de șase zile. În ziua a șaptea, Domnul a chemat pe Moise din mijlocul norului. Înfățișarea slavei Domnului era ca un foc mistuitor pe vârful muntelui, înaintea copiilor lui Israel. (Exodul 24:16-17)

3.      Dumnezeu s-a apropiat de națiunea Israel în cortul întâlnirii și „gloria Lui a locuit acolo”. Cu toate acestea, ea a fost în spatele perdelei din Sfânta sfintelor și doar un singur om, o dată pe an, putea intra în prezența lui Dumnezeu și putea experimenta această glorie:

„Atunci norul a acoperit cortul întâlnirii și slava Domnului a umplut cortul.“ (Exodul 40:34)

4.      Gloria Domnului a părăsit templul din pricina fărădelegilor lui Israel (Ezechiel 8:6; 9:3; etc.).

5.      În Persoana Fiului Său prin întruparea și locuirea Lui în mijlocul nostru Dumnezeu a venit mult mai aproape, iar noi am privit gloria Lui, dar și de această dată gloria Sa a fost acoperită de trup. Muntele Schimbării la față este un exemplu al gloriei divinității lui Hristos care țâșnește prin acoperitoarea trupului Său. Wesley a surprins minunea acestui adevăr în imnul său de Crăciun prin cuvintele „acoperit în trup, Dumnezeirea vede ….”. Apostolul Ioan ne dă afirmația clasică a acestui adevăr:

„Și Cuvântul S-a făcut trup, și a locuit printre noi, plin de har, și de adevăr. Și noi am privit slava Lui, o slavă întocmai ca slava singurului născut din Tatăl. –“ (Ioan 1:14)

6.      Dumnezeu rămâne acum în mod personal în fiecare credincios prin Persoana Duhului Sfânt și noi experimentăm gloria lui Dumnezeu într-un mod care întrece experiența celor care l-au văzut pe Hristos în trup. Totuși noi „vedem doar printr-o sticlă întunecată”. Pavel descoperă implicațiile locuirii Duhului:

„Noi toți privim cu fața descoperită, ca într-o oglindă, slava Domnului, și suntem schimbați în același chip al Lui, din slavă în slavă, prin Duhul Domnului.“ (2 Corinteni 3:18)

7.      În înfierea noastră finală, atunci când este atins scopul răscumpărării depline, Îl vom vedea pe El față către față în toată gloria și minunea minunilor, „vom fi ca El pentru că îl vom vedea așa cum este” (1 Ioan 3:2). Cartea Apocalipsa ne arată adevărata noastră speranță:

„Cetatea n-are trebuință nici de soare, nici de lună, ca s-o lumineze; căci o luminează slava lui Dumnezeu și făclia ei este Mielul.“ (Apocalipsa 21:23)

Orice punct de vedere cu privire la binecuvântările promise lui Avraam și seminței sale, care nu începe în Apocalipsa 13:8 cu Hristos ca Mielul înjunghiat din veșnicie în planul lui Dumnezeu și nu se încheie în Apocalipsa 21:3 cu unirea răscumpăraților din toate veacurile înaintea tronului Mielului, care privesc pe deplin gloria Sa, nu a surprins cu adevărat istoria biblică și țelul scopului și lucrării răscumpărătoare a lui Dumnezeu. Tot astfel, orice punct de vedere care încearcă să împingă înapoi în Vechiul Testament realizarea acestui scop ca și un mijloc de a păstra așa-numita unitate a unui singur legământ al harului, a distrus complet adevărata unitate a Scripturii ca unitate construită în jurul lui Isus Hristos, adevărata Sămânță a lui Avraam.

5

SĂMÂNȚA UNICĂ A LUI AVRAAM – HRISTOS

Acum vom oferi dovada textuală a Seminței unice a lui Avraam. Hristos nu este doar cea mai importantă din cele patru semințe a lui Avraam, dar înțelegerea locului Său în Scriptură este cheia adevăratei unități a Scripturii. Hristos este piatra de căpătâi a mântuirii noastre la fel cum este și cheia și piatra de căpătâi a întregii Scripturi. Resping idea că cheia Scripturii sunt dispensațiile sau legămintele, chiar dacă o înțelegere a lor este necesară pentru o interpretare corectă a Cuvântului lui Dumnezeu. Și de aceea, nici o schemă „dispensaționalistă” sau vreun tabel al legămintelor „biblico-teologice” nu pot fi de vreun ajutor, dacă nu pot fi susținute de textele Scripturii. Aceste concepte pot da unitate sistemului nostru, dar ne vor forța curând să sucim sau să ignorăm câteva texte clare ale Scripturii care nu se încadrează sistemului.

Promisiunea Evangheliei, Hristos Însuși, este inima atât a scripturilor Vechiului cât a Noului Testament. Venirea și lucrarea lui Hristos este împlinirea acestei promisiuni a Evangheliei, iar venirea personală a Duhului Sfânt în ziua de Rusalii și locuirea Sa ulterioară în fiecare credincios al noului legământ sunt dovezile absolute că promisiunea Evangheliei a fost împlinită. Înțelegerea faptului că Evanghelia mântuirii prin har este ceea ce a fost promis în toată Scriptura, și mai mult, faptul că Hristos însuși este „Sămânța”, care împlinește promisiunea Evangheliei, este singurul mod biblic de a vedea și de a menține unitatea scopului răscumpărător al lui Dumnezeu.

Lucrarea lui Dumnezeu cu națiunea Israel este cheia dispensaționalistă a Scripturii și timpul orar al întregii istorii. Unicul atotcuprinzător legământ al harului este cheia Scripturii și cadrul întregii istorii pentru teologul Legământului. Sub pretenția (destul de sinceră) a menținerii unității și clarității Bibliei, ambele sisteme tulbură apa și încearcă să forțeze Biblia să se potrivească schemelor lor. Nu am să uit o notiță la începutul Bibliei a unei doamne care spunea: „Să nu tulburi Biblia și apoi să ai curajul să numești aceasta învățătură adâncă.”

Așa cum am menționat mai devreme, se pare că uneori mă abat puțin de la subiect, dar simt că este esențial să procedez astfel, din moment ce scopul principal al acestei cărți este o examinare a presupozițiilor de bază ale Dispensaționalismului și ale Teologiei Legământului. Trebuie să ne reamintim că ambele sisteme folosesc „promisiunea necondiționată pe care Dumnezeu i-a făcut-o lui Avraam și seminței lui” ca piatră de căpătâi a sistemelor lor. Dacă nu înțeleg nici promisiunea în sine și nici cui i-a fost făcută promisiunea, atunci tot ce a fost construit pe această neînțelegere este în mod automat în eroare într-o anumită măsură. Dacă înțelegerea lor cu privire la acest concept fundamental din jurul „promisiunii făcute lui Avraam și seminței lui” este greșită, atunci niciunul dintre aceste sisteme teologice nu pot fi de ajutor pentru o interpretare corectă a Scripturii.

Următorul tabel ne oferă o privire de ansamblu a ceea ce Scripturile spun despre Hristos, Sămânța unică a lui Avraam. De asemenea este o ilustrație biblică atât a revelației progresive cât și a adevăratei unități a Scripturilor în jurul persoanei și lucrării lui Hristos.

1. Plănuită

El este Mielul veșnic al lui Dumnezeu

Apocalipsa 13: 8

2. Prezisă

El este Sămânța femeii.

Geneza 3: 15

3. Promisă

El este Sămânța lui Avraam.

Geneza 12: 3

4. Pecetluită (ca o garanție n.tr.)

El este Fiul lui David.

2 Samuel 7: 12

5. Pictată

El este Subiectul tuturor Scripturilor.

Luca 24: 44 - 45

6. Prezentată

El este Împlinirea fiecărei promisiuni.

Luca 1: 68 - 69

7. Poziționată

El este înălțatul Rege și Domn.

Fapte 2: 29 - 30

8. Proclamată

Suma și Substanța Evangheliei

Fapte 2: 36

Să examinăm fiecare aspect din tabelul de mai sus în parte.

1. SĂMÂNȚA UNICĂ PLĂNUITĂ – în scopurile lui Dumnezeu Hristos este Mielul lui Dumnezeu înjunghiat din veșnicie.

Și toți locuitorii pământului i se vor închina, toți aceia al căror nume n-a fost scris, de la întemeierea lumii, în cartea vieții Mielului, care a fost înjunghiat. (Apocalipsa 13:8)

Moartea lui Hristos a fost „după planul hotărât și după știința mai dinainte a lui Dumnezeu” (Fapte 2: 23). Înainte de începerea timpului Dumnezeu a decretat să-și trimită Fiul la Calvar. În planul lui Dumnezeu, Hristos a fost „Mielul înjunghiat de la întemeierea lumii”. Oriunde vedem sângele lui Hristos vărsat, vedem Biserica din Efeseni 5: 25 și „alegerea prin har” din Efeseni 1: 4. Orice studiu al lui Hristos ca sămânță a lui Avraam care nu începe cu crucea și cu decretul veșnic al alegerii este în mod necesar foarte deficient.

1. SĂMÂNȚA UNICĂ PREZISĂ – Hristos este Sămânța femeii.

Vrăjmășie voi pune între tine și femeie, între sămânța ta și sămânța ei. Aceasta îți va zdrobi capul, și tu îi vei zdrobi călcâiul. (Geneza 3:15)

Am folosit cuvântul prezis în loc de promis pentru că în acest text al Scripturii cuvintele nu-i sunt adresate lui Adam, ci lui Satan. Singurul lucru promis în acest verset este distrugerea lui Satan. Adesea teologii numesc acest verset protoevangelium13. Ei sunt corecți atunci când folosesc această denumire. Cu toate acestea, pot fi sau nu pot fi corecți în aplicarea acestei denumiri. Nimeni nu neagă că versetul prezice venirea lui Hristos pentru a distruge lucrarea Satanei. Totuși, nicăieri versetul nu sugerează că Dumnezeu face cu Adam un legământ al harului.

Folosind Geneza 3:15 ca un text doveditor pentru un legământ al harului cu Adam demonstrează faptul evident că oamenii vorbesc mai degrabă despre o invenție teologică decât de un adevăr stabilit prin exegeză biblică. În amenințarea făcută de Dumnezeu Satanei, revelarea unui scop specific al Său nu poate fi schimbat în stabilirea unui legământ formal cu un om14. Discuția lui Dumnezeu cu Satan și informarea cu privire la distrugerea sa certă este un strigăt depărtat de intrare a lui Dumnezeu cu Adam într-un legământ al harului. Dacă cineva insistă în folosirea Genezei 3:15 pentru dovedirea stabilirii unui legământ, atunci conform acestui text, noi trebuie să insistăm că legământul a fost făcut cu Satan. Dacă există un astfel de lucru precum un legământ al harului încheiat între membrii Trinității, atunci acțiunea lui Dumnezeu din Geneza 3:15 este un pas clar făcut în timp și istorie de realizare a scopului Său. Cu toate acestea, chiar dacă s-ar dovedi existența unui astfel de legământ, aceasta tot nu trebuie identificat cu așezarea sub un legământ al harului de către Dumnezeu fie a lui Adam sau Avraam.

De ce nu lăsăm versetul să însemne ceea ce de fapt afirmă? Dumnezeu i-a spus lui Satan că zilele îi sunt numărate și că sămânța femeii va fi cea care îl va distruge. Dacă cineva încearcă să învețe despre un legământ al harului făcut cu Adam, atunci ar trebui să-l „dovedească biblic”‚ cu Geneza 3:15.

1. SĂMÂNȚA UNICĂ PROMISĂ – El este Sămânța lui Avraam.

Voi binecuvânta pe cei ce te vor binecuvânta, și voi blestema pe cei ce te vor blestema; și toate familiile pământului vor fi binecuvântate în tine. (Geneza 12:3)

Galateni 3:8 citează acest verset și ne spune că atunci când Dumnezeu a rostit aceste cuvinte El i-a predicat Evanghelia lui Avraam:

Scriptura, de asemenea, fiindcă prevedea că Dumnezeu va socoti neprihănite pe Neamuri, prin credință, a vestit mai dinainte lui Avraam această veste bună: „Toate neamurile vor fi binecuvântate în tine.” (Galateni 3:8)

Conform apostolului Pavel, afirmația „Toate neamurile vor fi binecuvântate în tine”, rostită către Avraam, este echivalentă cu „crede în venirea lui Hristos”. Așa cum am menționat mai sus, aceasta este promisiunea Evangheliei cu privire la Hristos Însuși, care conferă Scripturilor adevărata unitate. Dacă cineva compară cuvintele lui Pavel folosite pentru a descrie lucrările lui Dumnezeu cu Avraam, cu terminologia folosită de Teologia Legământului pentru a descrie același eveniment, este posibil să observe ceea ce am susținut anterior. Pavel a spus că Dumnezeu „a predicat Evanghelia lui Avraam” și în esență i-a spus să creadă în venirea unui Mesia. În aceste cuvinte este imposibil să citești că „a făcut un legământ”, așa cum face Teologia Legământului. În Geneza 15, în termeni foarte clari, Dumnezeu a făcut într-adevăr un legământ cu Avraam. Cu toate acestea, printre alte lucruri, acei termeni implică sămânța fizică care moștenește „țara”.

Aici avem un exemplu textual clar, care include și terminologia, a practicii constante a teologiei Legământului de a folosi termeni ne-biblici pentru a înlocui limbajul biblic clar. Nicăieri în Cuvântul lui Dumnezeu Duhul Sfânt nu numește Evanghelia Legământul Harului, și nici măcar pe departe vreun verset nu sugerează că atunci când Dumnezeu plin de har și-a făcut cunoscută promisiunea Evangheliei vreunui individ, sau vreunei întregi națiuni, El l-a pus prin aceasta pe acel individ sub un legământ al harului. Dacă Teologia Legământului este corectă atunci Pavel ar fi trebuit să spună: „Dumnezeu a făcut un legământ al harului cu Avraam.”

Nu pun la îndoială faptul că Geneza 3:15 și Geneza 12:3 dovedesc în mod emfatic că Evanghelia harului a fost întotdeauna și va fi întotdeauna, unica cale a lui Dumnezeu de a mântui păcătoși. De asemenea, nu mă îndoiesc că singura Evanghelie a harului a fost predicată de la apariția păcatului. Cu toate acestea, proclamarea Evangheliei harului unei persoane nu este același lucru cu așezarea acelei persoane sub un legământ al harului. Teologia Legământului face sinonime aceste două lucruri și apoi trage tot felul de concluzii folosindu-se de expresia ne-biblică „legământul harului”, tocmai pentru că aceste învățături nu pot fi afirmate atunci când te uiți la expresia biblică „a predicat Evanghelia”. Cineva poate „deduce” dintr-o expresie că stropirea copiilor este un semn al legământului, dar i-ar fi imposibil să o mai facă folosindu-se de cealaltă expresie.

Apostolul Petru este și mai explicit cu privire la identitatea „seminței”. El ne spune că acele cuvinte în tine din Geneza 12:3 semnifică în sămânța ta și mai mult, că acea Sămânță despre care se vorbește este Fiul lui Dumnezeu, Isus Hristos Domnul nostru.

Voi sunteți fiii prorocilor [Isaia, Ieremia, Ezechiel, etc.] și ai legământului, pe care l-a făcut Dumnezeu cu părinții noștri [Avraam, Iacov, David, etc.], când a zis lui Avraam: „Toate neamurile pământului vor fi binecuvântate în sămânța ta.” Dumnezeu, după ce a ridicat pe Robul Său Isus, L-a trimis mai întâi vouă, ca să vă binecuvânteze [cu binecuvântările promise părinților menționați anterior și despre care le-a vorbit prorocilor menționați anterior], întorcând pe fiecare din voi de la fărădelegile sale.” (Faptele Apostolilor 3:25-26)

În aceste versete Petru face clare câteva puncte. Lucrurile de importanță primordială pentru noi sunt după cum urmează:

1.      Inima binecuvântării promise lui Avraam în Geneza 12:3 se ocupă cu Evanghelia mântuirii prin har prin credință sau „întoarcerea fiecăruia de la fărădelegile sale.” Adevărata binecuvântare a lui Avraam nu este nimic mai puțin decât îndreptățirea prin credință (Galateni 3:4 și Romani 4). Scripturile Noului Testament nu interpretează niciodată că legământul făcut cu Avraam se ocupă de țara Palestinei și nici nu permite ca țara să constituie principala parte a promisiunii. Lucrul exact opus este adevărat cu privire la scripturile Vechiului Testament. Țara este inima promisiunii legământului făcut cu Avraam din Geneza 15 până la sfârșitul scripturilor Vechiului Testament, dar se oprește la Maleahi. „Țara promisă” nu mai este nicăieri repetată în scripturile Noului Testament. Ne vom uita la aceasta mai atent într-un capitol ulterior.

2.      Sămânța lui Avraam este Hristos însuși. Adevărata sămânță a lui Avraam nu este nici națiunea iudaică cu copiii ei fizici, nici Biserica cu copiii ei naturali. Adevărații credincioși sunt sămânța lui Avraam, fie că ei sunt iudei sau neamuri, fie că au trăit înainte de Hristos sau după. Ei moștenesc binecuvântarea lui Avraam doar pentru că cred Evanghelia și nu din pricina vreunei legături fizice. Mulți israeliți nu au crezut niciodată Evanghelia care le-a fost predicată, ci dimpotrivă, s-au încrezut în privilegiile lor. În ciuda relației lor speciale de legământ, cei mai mulți din ei nu au moștenit niciodată nici măcar o singură promisiune spirituală care i-a fost făcută lui Avraam și seminței sale. Toți membrii oricărei biserici instituționale, în special biserica națională apărată de Teologia Legământului, nu sunt toți deopotrivă „în Hristos”. Ca indivizi nu au parte de promisiuni spirituale separat de pocăința și credința personală în Evanghelia universală a harului lui Dumnezeu.

3.      Binecuvântarea lui Avraam nu a fost promisă doar iudeilor, ci „tuturor neamurilor de pe pământ”. Apostolii au proclamat împlinirea promisiunilor ca fiind „… mai întâi iudeului …”, dar niciodată în exclusivitate iudeului. Neamurile li s-au promis binecuvântări identice celor promise iudeilor.

4.      Împlinirea adevăratei binecuvântări promise lui Avraam a fost deja realizată de oricine crede Evanghelia. Proclamarea Evangheliei din cartea Faptele Apostolilor este întotdeauna în termenii învierii lui Hristos care a asigurat deja binecuvântarea avraamică promisă. În aceste versete nu este nici cel mai mic indiciu a vreunei binecuvântări promise lui Avraam, care să fie amânată până la o dată ulterioară.

5.      Binecuvântarea promisă lui Avraam, care a fost reafirmată tuturor părinților și promisă tuturor profeților nu este nimic mai puțin decât promisiunea Evangheliei lui Hristos Însuși. Petru spune că a fost trimis de Dumnezeu să-i anunțe pe iudei că promisiunea făcută părinților lor în scrierile profeților a fost împlinită în Hristos. Nicăieri nu există vreun indiciu al unei binecuvântări amânate care să fie dată în viitor. Conform lui Petru și Pavel, profeții Vechiului Testament vorbeau despre perioada Evangheliei în care noi trăim astăzi. Cuvintele din aceste versete nu pot fi făcute să semnifice altceva. Este interesant că Scofield Reference Bible nu face nici o legătură dintre Fapte 3: 24 - 26 și Geneza 12:1-3 sau oricare alt text din Vechiul Testament. Se ignoră faptul că Petru citează, interpretează și aplică adevărata semnificație a legământului lui Dumnezeu făcut cu Avraam. Dacă ar fi existat vreodată vreun verset al Vechiului Testament citat de un apostol al Noului Testament, la care ar trebui să se facă referință și care ar trebui explicat, acesta ar fi versetul. Dacă vrem să înțelegem ce a vrut să spună Dumnezeu prin legământul pe care l-a făcut cu „Avraam și sămânța lui” cu privire la promisiunea de a-l binecuvânta pe el și sămânța lui „întorcând pe fiecare de la fărădelegile sale”, atunci trebuie să vedem dublul adevăr. Devine evident faptul că Dispensaționalismul nu poate include în sistemul lui interpretarea spiritualizată a lui Petru cu privire la promisiunile făcute lui Avraam și seminței lui.

Dispensaționalismul este forțat să plaseze în viitor ceea ce în acest text Petru în mod specific spune că a fost deja împlinit. De asemenea ei trebuie să naturalizeze binecuvântarea promisă lui Avraam pe care Petru în mod clar o spiritualizează. Acesta este poate, sau poate nu, motivul pentru care versetului nu i s-a pus referința în biblia Scofield. Fără aceasta, este imposibil să iei literal cuvintele lui Petru și apoi să faci să se potrivească în pasaj perspectiva „Împărăției amânate”. Pe mine mă uimește faptul că oamenii care insistă pe interpretarea literală a cuvintelor Scripturii nu vor face același lucru când apostolul Noului Testament în mod literal spiritualizează o profeție a Vechiului Testament. Limbajul natural al lui Petru care spune „Aceasta este ceea ce a fost rostit de profet” nu poate fi luat literal de un dispensaționalist.

6.      Dovada infailibilă a împlinirii promisiunii făcute lui Avraam și seminței lui este „dăruirea Duhului”. O comparație cu Fapte 2:18, 38 și Galateni 3:14 va arăta că aceasta este inima explicației lui Petru a evenimentelor care au apărut în ziua de Rusalii. Aceasta va arăta că dăruirea Duhului este o experiență nouă și unică care nu a fost posibilă înainte de Rusalii chiar dacă era inima promisiunii anticipate în scripturile Vechiului Testament.

Da, chiar și peste robii Mei și peste roabele Mele voi turna, în zilele acelea, din Duhul Meu și vor proroci. „… Pocăiți-vă”, le-a zis Petru, „și fiecare din voi să fie botezat în Numele lui Isus Hristos, spre iertarea păcatelor voastre; apoi veți primi darul Sfântului Duh.“ … „pentru ca binecuvântarea vestită lui Avraam să vină peste Neamuri, în Hristos Isus, așa ca, prin credință, noi să primim Duhul făgăduit” (Faptele Apostolilor 2:18, 38; Galateni 3:14)

Cea mai importantă întrebare cu privire la Avraam și promisiunea făcută lui în Geneza 12:1-3 este foarte simplă, dar vitală. Citiți cu atenție următoarea întrebare și apoi vedeți care cred că este una din erorile de bază a Dispensaționalismului exprimată în întrebarea: „Prin alegerea, chemarea și intrarea în legământ cu Avraam, Dumnezeu face ...”:

(A)       un „legământ necondiționat”, care reprezintă începutul unui nou program în care este implicat un popor pământesc (națiunea Israel) cu o identitate permanentă și separată într-un ținut fizic definit (Palestina), în contrast cu un popor ceresc (Biserica) avându-și binecuvântările sale în locurile cerești; sau

(B)        un prim pas în împlinirea predicțiilor făcute în Geneza 3:15 cu privire la Sămânța Unică care va veni să moară pe cruce în împlinirea unicului scop veșnic neschimbător al harului (Apocalipsa 13:8) pentru adevăratul Său popor ales?

Orice dispensaționalist va fi de acord cu prima alegere, deși unii din ei vor dori să șteargă cuvântul permanent, pentru ca apoi să spună: „Sunt de acord cu ambele variante”. Temelia Dispensaționalismului coerent stă pe această inițiere de program nou al lui Dumnezeu cu Avraam, ce are în vedere un popor „pământesc”, dar care trebuie să culmineze prin moștenirea și intrarea în posesiune a Palestinei pentru totdeauna. Acest scop a lui Dumnezeu cu Israel este complet separat de programul Său cu poporul „ceresc” - Biserica. Israelul va moșteni Palestina fizică, Biserica se presupune că va moșteni cerul. Cel de-al doilea program al lui Dumnezeu, Biserica, se presupune că „nu a fost făcut cunoscut” până când Pavel nu-l descoperă în cartea Efeseni.

Prin acceptarea unui astfel de punct de vedere cu privire la legământul avraamic, Dispensaționalismul eșuează să vadă totala continuitate a singurului țel răscumpărător din Geneza 3:15 și Geneza 12:1-3, așa cum acest țel este dezvoltat de restul Scripturii, în special de apostolii Noului Testament prin interpretarea lor inspirată a modului în care Dumnezeu a tratat cu Avraam. Acest sistem eșuează de asemenea să aprecieze cât de clar Avraam însuși a văzut că pământul fizic al Palestinei nu a fost împlinirea reală și finală a promisiunii făcute de Dumnezeu lui și seminței lui (Geneza 22:18; Ioan 8:56; Evrei 11:9-10).

Avraam este de-o importanță vitală NU pentru că el ar fi tatăl națiunii iudaice, ci pentru că este tatăl națiunii care îl va aduce pe Mesia. Faptul că Avraam a fost tatăl națiunii Israel nu oferă mai multă semnificație spirituală sau veșnică lui Israel decât națiunilor arabe, descendente ale lui Ismael care era sămânța fizică a lui Avraam și căruia i s-a făcut aceleași promisiuni. Orice promisiune eternă a lui Dumnezeu este făcută lui Hristos și nu națiunii iudaice. Orice binecuvântare spirituală făcută oricărei persoane trebuie să se nască din Apocalipsa 13:8.

Dumnezeu alegându-l și chemându-l pe Avraam nu a început un al doilea scop etern și un al doilea program perpetuu implicând o națiune pământească fizică și separată. El doar a desemnat linia seminței care va duce la împlinirea promisiunii din Geneza 3:15 și a scopului din Apocalipsa 13:8. În acest punct Dispensaționalismul introduce o dezbinare în scopurile lui Dumnezeu, care face imposibil să vezi evenimentele care au loc în scripturile Noului Testament ca fiind aceleași lucruri care au fost promise părinților pretutindeni în scripturile Vechiului Testament. Întregul concept al „Împărăției amânate” începe cu neînțelegerea „promisiunii lui Dumnezeu făcute lui Avraam” în Geneza 12. În  momentul în care se face acest lucru, este imposibil să mai folosești scripturile Noului Testament pentru a înțelege și interpreta profețiile legate de Împărăție din Vechiul Testament. Această neînțelegere conduce la forțarea conceptelor Vechiului Testament în textele Noului. Vom spune mai multe despre acestea mai încolo.

În mod simplu noi trebuie să vedem următoarele aspecte:

·         tot ce a făcut Dumnezeu cu Israel sau cu oricine altcineva este într-un anumit fel legat de singurul Său scop al răscumpărării seminței lui Avraam, adevăratul popor al lui Dumnezeu (cf. Apocalipsa 13:8 și pasaje precum Efeseni 1:10-12).

·         sămânța lui Avraam, singurul popor adevărat al lui Dumnezeu, este alegerea prin har, a tuturor celor „aleși în Hristos înainte de întemeierea lumii”.

Este interesant și chiar puțin amuzant, să vezi cât de departe merg oamenii pentru a-și apăra o poziție dragă inimii lor. În 1972 Asociația Generală a Baptiștilor Regulamentari au avut o discuție aprinsă cu privire la alegerea suverană a lui Dumnezeu. A fost făcută o încercare de a se întări articolul în afirmația doctrinală care trata problema mântuirii și alegerii. Un grup puternic de arminieni nu doar au încercat să distrugă amendamentul cu privire la alegerea credincioșilor, dar au și întărit de asemenea articolul care trata problema alegerii de către Dumnezeu a națiunii Israel. Sunt convins că nu au împrumutat intenționat limbajul teologilor Legământului, dar tot ce au încercat să facă a fost să transfere conceptul „legământului harului” de la Biserică la poporul Israel. Am zâmbit când am citit următoarea afirmație dispensaționalistă aplicând lui Israel terminologia Teologiei Legământului:

ISRAEL

Noi credem în selecția suverană a lui Israel ca fiind poporul de legământ veșnic a lui Dumnezeu, care este împrăștiat acum din pricina neascultării lui și respingerii lui Hristos, și că după ce va fi readus în Țara Sfântă, după împlinirea Bisericii, va fi mântuit ca națiunela cea de-a doua venire a lui  Hristos. Geneza 13:14-17; Romani 11:1-32; Ezechiel 37.15

Dispensaționalismul Asociației Generale a Baptiștilor Regulamentari menține cu tărie că este un „legământ veșnic (al harului)” cu Israel. Ei doar transferă legământul harului de la biserică la Israel și fac ca moștenirea pământului Palestinei să fie echivalentul odihnei mântuirii veșnice. În mod corect putem numi sistemul lor „Teologia Legământului (Israel)”.

Deși nu întotdeauna, dispensaționaliștii militanți sunt de obicei arminieni puternici în ceea ce privește perspectiva voinței libere. Ar fi amuzant să pui următoarea întrebare: „Cum putem fi siguri că în viitor cei din Israel își vor exercita voința lor liberă și îl va lăsa pe Dumnezeu să-i mântuiască?” Răspunsul următor cu privire la Israel poate fi unul Hyper-Calvinist: „Dumnezeu îi va face să creadă!” De ce am considera nedrept ca Dumnezeu să dea credință astăzi unui individ ales dintre Neamuri, iar în viitor să socotim a fi nu doar drept, dar și obligatoriu să ofere întregii națiunii iudaice. Câtă coerență!

Eu cred personal că Israelul ca popor este încă un popor unic în scopurile lui Dumnezeu. Cu toate acestea, ca națiune nu au nici un fel de scopuri spirituale sau veșnice independent de Biserică. Dumnezeu nu are două popoare, două programe, două scopuri eterne, două Evanghelii și cu siguranță El nu are pentru Fiul Său două mirese distincte (Efeseni 2:11-12). Asta nu înseamnă că Israelul ca popor nu este încă „preaiubit din pricina părinților”. Este un lucru să consideri Israelul ca o națiune fizică cu distincții naționale și pământești și alt lucru să te gândești la Israel ca la un popor care poartă asupra lor marca specifică a lui Dumnezeu. Romani 11 mă convinge că în viitor vor fi mulți iudei mântuiți, dar ei vor fi parte a Bisericii.

Dispensaționalismul recunoaște clar că Evanghelia este unul din acele lucruri promise în Geneza 12:3. Într-o notă de subsol care explică legământul avraamic, Scofield spune:

(7) „În tine vor fi binecuvântate toate familiile pământului.” Aceasta este marea promisiune evanghelică împlinită în Sămânța lui Avraam, Hristos (Galateni 3:16; Ioan 8:56-58). Aduce promisiunea Legământului adamic cu privire la Sămânța femeii într-o și mai mare claritate (Geneza 3:15).16

În principiu suntem de acord cu această afirmație. Cu toate acestea, mai departe Scofield face ca restul lucrurilor promise să se aplice națiunii fizice Israel ca „sămânță a lui Avraam” și aceste aspecte ale promisiunii ajung curând să le întunece pe toate celelalte.

Pe de altă parte, Teologia Legământului încearcă să stabilească o continuitate din Geneza 3:15 până la Geneza 12:1-3 și restul Scripturii, pe baza unui legământ formal și definitiv „legământ al harului”, care nu are bază textuală în Scriptură. El este produsul deducționismului teologic. În unele discuții, conceptul unui legământ al harului poate fi sau nu folositor, dar folosirea termenului ca o piatră de construcție pentru înțelegerea fundației întregii Scripturi înseamnă să ridici termeni produși de teologi mai presus de cuvintele folosite de Duhul Sfânt. Întotdeauna ar trebui să fim sceptici când oamenii insistă să folosească cuvinte sau expresii pentru a-și dovedi punctele cheie ale sistemelor lor, mai ales atunci când nu au nici un text al Scripturii care să folosească aceleași cuvinte sau expresii. Impresia pe care o am este că cineva încearcă să ne învețe ceva ce Duhul Sfânt a uitat să menționeze. Regretatul dr. Gordon Clark, un puternic teolog al legământului, a dat un sfat excelent tuturor teologilor: „… un teolog biblic ar trebui să folosească termeni biblici în semnificația lor biblică …”17

Eu aș schimba aceasta în două afirmații. Aș spune că, în primul rând un teolog ar trebui întotdeauna să folosească termenii pe care Scriptura îi folosește, iar în al doilea rând să folosească acei termeni doar cu semnificația specifică pe care le-o dă Scriptura. Noi nu ar trebui să schimbăm niciodată termenii biblici cu termeni teologici, dacă acea semnificație nu poate fi stabilită clar de alte texte ale Scripturii. Atât Dispensaționalismul cât și Teologia Legământului violează constant acest principiu și în loc să folosească texte și termeni biblici pentru a-și „dovedi” argumentele lor ei folosesc termeni teologici. Cuvintele crezurilor și ale „părinților bisericii” au o tendință anume de a înlocui cuvintele rostite în Biblie de profeții și apostolii inspirați.

Recent am discutat materialul din acest capitol cu un grup de slujitori reformați. Câțiva dintre ei insistau în folosirea expresiei „legământ al harului” ca și cum ar fi avut autoritatea unui verset al Scripturii. Ei nu încercat în nici un fel să-și dovedească argumentele lor direct din Biblie, ci au continuat să folosească termeni și logică teologică (pentru o discuție extinsă asupra acestui aspect vezi Anexa a 3-a).

Sunt surprins atunci când doctrina inspirației verbale este în pericolul de a fi negată inconștient de teologi care fabrică termeni teologici care nu se găsesc în Scriptură, iar mai apoi folosesc acei termeni ca singur suport al unui aspect anume din sistemul lor teologic. Totul devine și mai grav atunci când ei refuză categoric să accepte și să folosească cuvintele și termenii inspirați de către Duhul Sfânt însuși, doar pentru că acele cuvinte sau termeni nu se potrivesc sistemului lor.

De fiecare dată când văd în Westminster Confession of Faith (Mărturisirea de Credință de la Westminster, mărturisirea istorică standard a bisericilor prezbiteriene n.ed.) expresia numită în mod obișnuit după vreun termen teologic important, îmi vine să întreb: „Numită în mod obișnuit de cine? Cu siguranță nu de vreun apostol sau de vreun profet al Scripturii.” Ce vrea să spună Mărturisirea de Credință Wesminster prin expresia numită în mod obișnuit este următorul lucru: „Noi nu avem un text biblic specific pentru a susține acest termen sau expresie, dar știm că este corect pentru că este esențial sistemului nostru teologic și tot timpul a fost utilizat de teologii noștri”.

Când romano-catolicii citează din părinții bisericii pentru a-și susține autoritatea, în loc să apeleze la un loc din Scriptură (pentru că nu au nici unul), noi numim aceasta „tradiția părinților” și le respingem doctrina. Atunci când puritanii sau moștenitorii lor apelează la crezurile consacrate (din aceleași motive pentru care romano-catolicii apelează la părinți) sau la logica umană, aceasta este numită „analogia credinței”. Nu am greși dacă am spune că John Brown a avut dreptate când i-a acuzat pe puritani că au așezat Cuvântul lui Dumnezeu sub aceleași lanțuri pe care Luther și Calvin le distruse-se printr-o exegeză biblică adevărată. Acesta este un citat foarte interesant:

În veacul care a urmat [celui lui Luther și Calvin], lanțurile care au fost sfărâmate au fost în mod curios reparate de mulți din generația a doua și a treia de expozitori protestanți și cu câteva excepții notabile, teorii omenește construite pentru armonizarea diferitelor afirmații ale Revelației, sub numele plauzibil al „Analogiei Credinței”, au fost folosite de aceștia nu doar ca adevăratele mijloace de interpretare a Scripturii, ci promovate atât de sus față de toate celelalte mijloace încât să le controleze, iar într-o măsură ridicată, chiar să le înlocuiască.18

John Brown vorbea despre astfel de oameni precum cei care au conceput Mărturisirea de Credință de la Westminster care, cu această „Analogie a Credinței”, au făcut ca multe dintre aformismele lor să devină Cuvântul lui Dumnezeu fără nici un fel de verificare textuală19.  Domnul să se îndure de noi în situațiile în care oamenii ajunși la putere vor începe să folosească un crez peste conștiințele noastre și vor refuză să discute Cuvântul lui Dumnezeu Însuși. Când așa ceva se va întâmpla ne întoarcem cu toții înapoi în țara Romei.

REZUMAT

Să sumarizez tot ceea ce am afirmat până acum. Dispensaționalismul desparte Biblia în două, iar cele două părți nu se mai întâlnesc niciodată. Teologia legământului face exact opusul și unește cele două legăminte distincte (Vechiul și Noul) într-un singur legământ cu două administrări. Dispensaționalismul nu poate avea în nici un caz Vechiul în Noul Testament, iar Teologia Legământului nu poate avea un nou legământ real. Ei au doar o versiune mai nouă și mai veche a aceluiași legământ. Dispensaționalismul nu poate avea cele două testamente împreună, iar Teologia Legământului nu le poate avea separat!

Greșeala de bază a celor două sisteme se află în neînțelegerea promisiunilor făcute în Geneza lui Avraam și seminței lui. După cum vom vedea mai târziu, această eroare este rezultatul eșecului de a vedea că adevărata unitate a întregii Scripturi implică o schimbare atât dispensațională, cât și de legământ. Trebuie să vedem două legăminte distincte și anume vechiul legământ de la Sinai și noul legământ de har care îl înlocuiește, dar în același timp trebuie să vedem scopul unic distinct și neschimbător al lui Dumnezeu care este lucrat pentru unica Sa alegere prin har. Din pricina doctrinei bisericii pe care o au, atât Dispensaționalismul, cât și Teologia legământului nu văd în același timp ambele lucruri.

Fără a ține cont de răspunsul pe care cineva îl dă evaluărilor anterioare ale Teologiei Legământului și Dispensaționalismului, pentru moment noi doar insistăm că modul în care Dumnezeu a tratat cu Avraam nu este, așa cum pretinde Dispensaționalismul, un nou „scop și program pentru Israel” și nici stabilirea unui „legământ al harului” dintre Dumnezeu, Avraam și copiii lui fizici, așa cum insistă Teologia Legământului. Dumnezeu face doar primul pas în aducerea în lume a lui Hristos, adevărata Sămânță, ca împlinire a Genezei 3:15. El anunță evanghelia harului, iar această promisiune a evangheliei cu privire la Hristos este ceea ce unifică toată Scriptura în jurul persoanei și lucrării lui Hristos Însuși.

Să continuăm discuția noastră cu privire la Hristos - Sămânța unică. Am acoperit discuția despre Sămânța unică după cum urmează: Hristos este Sămânța (1) „Plănuită” - El fiind Mielul veșnic al lui Dumnezeu; El este Sămânța (2) „Prezisă” - El fiind Sămânța femeii; El este Sămânța (3) „Promisă” - El fiind Fiul lui Avraam; și acum îl vom vedem ca fiind Sămânța (4) „Garantată” - El este Sămânța lui David.

1. SĂMÂNȚA UNICĂ GARANTATĂ – Hristos este Sămânța lui David.

Când ți se vor împlini zilele și vei fi culcat cu părinții tăi, Eu îți voi ridica un urmaș după tine, care va ieși din trupul tău, și-i voi întări împărăția. (2 Samuel 7:12)

Înțelegerea corectă a acestui legământ făcut de Dumnezeu cu David ne este dată de Petru în faimoasa sa predică din ziua de Rusalii. Petru leagă legământul davidic de profeția lui Ioel și arată că atât profeția făcută lui David cu privire la un tron și o împărăție, cât și profeția făcută lui Ioel cu privire la noua eră, au fost împlinite în învierea și înălțarea lui Hristos. „Dăruirea Duhului” dovedește că ambele profeții au fost împlinite. Din predica lui Petru este clar că „noua eră” preconizată de Ioel este același lucru cu „era împărăției” promisă lui David20. Aceste semne ale noii ere sunt dovada unui anumit tip de Împărăție a lui Hristos.

Să privim pe scurt la acest pasaj cheie din Fapte 2. Atunci când oamenii uimiți întreabă „Ce înseamnă aceasta?” (Fapte 2:12), Petru oferă explicația evenimentelor consumate. El a declarat că într-un anume sens și grad, lucrul la care ei au fost martori în acea zi a stabilit următoarele două aspecte:

·         Profeția lui Ioel cu privire la „turnarea Duhului Sfânt peste orice făptură” (nu doar iudei) a fost împlinită (v. 14-21), și

·         Legământul făcut de Dumnezeu cu David cu privire la un tron și o împărăție a fost de asemenea împlinit (v. 22-36).

Petru a explicat și dovedit ambele aspecte cu evenimentele care au avut loc în ziua de Rusalii. Dăruirea Duhului a fost văzută ca împlinire a profeției lui Ioel, iar aceasta la rându-i a dovedit că Hristos stătea pe tronul lui David ca împlinire a legământului lui Dumnezeu cu el. Cu alte cuvinte, Petru a declarat că ziua de Rusalii a dovedit cu claritate următoarele:

·         A fost dovada absolută că omul pe care l-au crucificat nu doar că a fost înviat din morți, dar și că stătea la dreapta lui Dumnezeu în gloria învierii chiar în acel moment, și

·         Înălțarea lui Hristos la tronul lui David cu glorie și putere a fost împlinirea profeției specifice făcută lui David în 2 Samuel 7 cu privire la stabilirea împărăției.

Petru a văzut dăruirea Duhului Sfânt în ziua de Rusalii ca împlinire a profeției date lui Ioel cu privire la inaugurarea „noii ere”. Cu alte cuvinte, venirea personală a Duhului Sfânt a fost dovada că profeția lui Ioel a fost împlinită; iar aceasta la rândul ei a dovedit că Hristos, sămânța lui David, a fost „înălțat” să stea pe tronul lui David, așa cum Dumnezeu promisese în legământul davidic.

Fapte 2 este un pasaj crucial care leagă vechiul și noul legământ. Nici Dispensaționalismul, nici Teologia legământului nu pot surprinde corect inima mesajului lui Petru din ziua de Rusalii. Dispensaționalismul nu poate vedea Rusaliile ca adevărata împlinire a promisiunilor împărăției date prin Ioel și David. Sistemul lor nu poate vedea în nici un sens Biserica ca fiind adevăratul Israel a lui Dumnezeu. Pe de altă parte, Teologia Legământului nu poate vedea o eră complet nouă, un nou popor și o nouă experiență care are loc la Rusalii ca dovadă a faptului că vechiul legământ trecuse, iar noul legământ promis luându-i locul acestuia (Evrei 8:6-13).

6

SĂMÂNȚA UNICĂ A LUI AVRAAM – HRISTOS (CONTINUARE)

O EXPUNERE A CAPITOLULUI 2 DIN FAPTELE APOSTOLILOR

Din moment ce Fapte 2 este un pasaj crucial în tranziția de la vechiul la noul legământ, ar putea fi util pentru să facem pentru moment o digresiune și să avem o schiță extinsă a principalelor puncte din capitol. După cum am menționat, această carte este preocupată în primul rând să demonstreze presupozițiile de bază. Această secțiune nu ne va ajuta doar în această direcție, dar de asemenea va fi o oportunitate de a arăta că abordarea noastră hermeneutică va afecta într-o mare măsură înțelegerea de bază a scripturilor Vechiului Testament.

Fapte 2:1-11 – Minunea vorbirii în limbi. Versetul 7 spune: „toți se mirau”, iar versetul 12 spune de asemenea: „toți erau uimiți”. Prima uimire s-a datorat faptului că oameni din șaisprezece ținuturi și care vorbeau șaisprezece limbi diferite, au putut auzi evanghelia fiecare în propria-i limbă:

Toți se mirau, se minunau, și ziceau unii către alții: „Toți aceștia care vorbesc, nu sunt Galileeni? Cum dar îi auzim vorbind fiecăruia din noi în limba noastră, în care ne-am născut? (Faptele Apostolilor 2:7-8)

Al doilea motiv de uimire s-a datorat faptului că evanghelia sau „lucrurile minunate ale lui Dumnezeu” au fost predicate iudeilor în limbile neamurilor:

Cretani și Arabi, îi auzim vorbind în limbile noastre lucrurile minunate ale lui Dumnezeu!” Toți erau uimiți, nu știau ce să creadă, și ziceau unii către alții: „Ce vrea să zică aceasta?” (Faptele Apostolilor 2:11-12)

Fapte 2:12 – O întrebarea evidentă. Întrebarea : „Ce vrea să zică aceasta?” se naște din uimirile menționate mai sus. Cea mai mare uimire nu a fost probabil vorbirea în limbi, ci mesajul care a fost rostit în această limbi.

Fapte 2:13 – Răspunsul firesc (carnal). Se observă că Duhul Sfânt spune: Dar alții își băteau joc și ziceau: „Sunt plini de must!”. Nu toți dintre cei prezenți au auzit mesajul lucrurilor minunate ale lui Dumnezeu. Cei ce pun această întrebare au văzut mâna lui Dumnezeu în mesajul pe care l-au auzit, dar alții au auzit doar bolboroseli. Minunea putea fi la fel de bine atât în urechea ascultătorilor cât și în limba vorbitorilor.

Fapte 2:14-20 – Interpretarea inspirată a lui Petru. Ceea ce Petru a înțeles cu privire la ce s-a întâmplat în ziua de Rusalii este plin de învățătură, în special pentru discuția noastră cu privire la „sămânța căreia i-a fost făcută promisiunea”. Aici este începutul predicii sale:

Atunci Petru s-a sculat în picioare cu cei unsprezece, a ridicat glasul, și le-a zis: „Bărbați Iudei și voi toți cei care locuiți în Ierusalim, să știți lucrul acesta, și ascultați cuvintele mele! Oamenii aceștia nu sunt beți, cum vă închipuiți voi, căci nu este decât al treilea ceas din zi. Ci aceasta este ce a fost spus prin prorocul Ioel: „În zilele de pe urmă, zice Dumnezeu, voi turna din Duhul Meu peste orice făptură; feciorii voștri și fetele voastre vor proroci, tinerii voștri vor avea vedenii, și bătrânii voștri vor visa visuri! Da, chiar și peste robii Mei și peste roabele Mele voi turna, în zilele acelea, din Duhul Meu, și vor proroci. Voi face să se arate semne sus în cer și minuni jos pe pământ, sânge, foc și un vârtej de fum; soarele se va preface în întuneric, și luna în sânge, înainte ca să vină ziua Domnului, ziua aceea mare și strălucită. (Faptele Apostolilor 2:14-20)

Turnarea Duhului a fost semnul care inaugura era noului legământ. Aceasta a fost prevăzut clar de către profeți (nu doar de Ioel), iar Petru le spunea ascultătorilor săi că evenimentele la care erau martori erau dovada faptului că era noului legământ sosise.

În timp ce căutăm să înțelegem modul în care Petru folosește profeția lui Ioel trebuie să evităm două extreme. În primul rând, nu trebuie să luăm modelul împărăției din Ioel și mai apoi să cerem ca evenimentele din Fapte luate literal, adică în limbaj natural, să se potrivească într-o manieră de unu la unu. Această metodă va dovedi că profeția lui Ioel nu a fost împlinită literal la Rusalii și de aceea așteaptă o împlinire în mileniu. Această metodă folosește scripturile Vechiului Testament pentru a interpreta scripturile Noului Testament în loc să facă invers. Această metodă nu-i permite lui Petru să spună cu adevărat ceea ce practic a rostit.

Cea de-a doua greșeală este să faci cuvintele lui Petru să spună cu mult mai mult decât spun ele de fapt. Această greșeală este făcută adesea atunci când se demonstrează că Petru în ziua de Rusalii prin turnarea Duhului Sfânt înțelesese pe deplin că locuirea credincioșilor de către Duhul era împlinirea profeției din Ioel 2:32. Până acest punct toate bune și frumoase. Însă acest aspect este extins atunci la toate lucrurile din cartea Ioel, iar prin extensie la fiecare profeție a împărăției din scripturile Vechiului Testament. Mi se pare că acest lucru este la fel de rău ca prima extremă. Nu este nici un dubiu că Petru folosește atât legământul davidic cât și profeția lui Ioel pentru a demonstra că împărăția a venit cu adevărat sau că a fost inaugurată, dar aceasta nu înseamnă deloc că plinătatea împărăției sau fiecare aspect prezis a fost împlinit. Prin faptul că Petru declară că Ioel 2:32 a fost împlinit el nu precizează că fiecare profeție despre împărăție a fost împlinită.

Fapte 2: 21 – Inima pasajului de Rusalii. Acesta este inima profeției lui Ioel și arată fără îndoială că atunci când Ioel profețea vorbea despre mesajul evangheliei pentru întreaga lume. Ioel vorbea despre acest veac prezent când evanghelia harului se va extinde la toți oamenii, incluzând neamurile „de departe”, iar Petru spunea că: „Acest veac a venit. Această profeție este împlinită înaintea ochilor voștri.” Priviți cu atenție la interpretarea pe care Petru i-o dă lui Ioel:

Atunci oricine va chema Numele Domnului, va fi mântuit. (Faptele Apostolilor 2:21)

Așezând cuvintele lui Petru alături de cuvintele lui Ioel, vedem cum înțelege Petru profeția lui Ioel și învățăm o lecția a modului cum apostolii inspirați ai Noului Testament interpretează profețiile „împărăției” Vechiului Testament. Trebuie să insistăm că abordarea hermeneutică a scripturilor Vechiului Testament să fie aceeași cu cea a scriitorilor Noului Testament. Mi se pare destul de clar că atât Teologia Legământului cât și Dispensaționalismul abordează scripturile Noului Testament cu un sistem deja fixat în minte pe care l-au obținut în întregime din scripturile Vechiului Testament. Ambele sisteme teologice insistă în interpretarea noului în lumina vechiului în loc să facă invers. Din nefericire, ambele sisteme sunt pe deplin dezvoltate chiar mai înainte de a ajunge la cartea Genezei. În loc să permită apostolilor să ne explice ce vor să spună profeții Vechiului Testament, atât Teologia Legământului cât și Dispensaționalismul, fac ca profeții Vechiului Testament să stabilească ce anume trebuie să spună apostolii. Ei doar fac aceasta în domenii diferite cu scopul de a dovedi diferite doctrine.

Următoarea comparație a profeției lui Ioel cu interpretarea inspirată a lui Petru este un exemplu a modului în care putem învăța să citim scripturile Vechiului Testament în lumina interpretării lor de către apostolii inspirați ai Noului Testament. Este evident că „eliberarea” despre care vorbește Ioel nu este eliberarea politică a iudeilor într-o împărăție pământească viitoare, ci mai degrabă mântuirea deplină pe care o vor experimenta iudeii și neamurile, iar acest lucru este clar înțeles de Petru (Luca 1: 68 - 79).

„Atunci oricine                                           „Atunci oricine

va chema                                                         va chema

Numele Domnului                                   Numele Domnului,  va fi mântuit.”

va fi mântuit.”

(traducea în lb. engleză)

(Ioel 2:32)                                        (Faptele Apostolilor 2:21)

Fapte 2:22-24 – Isus a avut toate dovezile necesare pentru a dovedi că El a fost Mesia, dar în ciuda tuturor dovezilor, iudeii l-au crucificat. Cu toate acestea, „Dumnezeu l-a înviat din morți” (Fapte 2:24a). Sublinierea lui Petru dovedește că Omul pe care l-au crucificat a împlinit profețiile profeților cu privire la Regele Mesia.

Fapte 2:25-28 – această înviere a lui Hristos din mormânt a fost de asemenea profețită clar de David.

Fapte 2:29-36 – Aplicația pe care Petru o atribuie învierii și înălțării lui Hristos ne arată că David a înțeles exact ceea ce i-a fost promis în 2 Samuel 7. Predica lui Petru arată de asemenea că David a înțeles atât când, cât și cum promisiunea legământului „de a ridica pe scaunul său de Domnie pe Fiul său” va fi împlinită. Această referință de „timp” clară este adesea pierdută atunci când se discută instaurarea tronului lui David.

Ne va fi de folos să așezăm din nou cuvintele profetice ale lui David alături de interpretarea lui Petru. Următorul tabel este trasat pentru a dovedi modul exact în care apostolul Noului Testament înțelege și aplică o profeție privitoare la împărăția davidică a Vechiului Testament.

Observați cu grijă următoarele fapte care sunt clar stabilite într-o comparație atentă a cuvintelor din profeție și interpretarea lor inspirată dată de Petru.

„Cât despre patriarhul David, să-mi fie permis, fraților, să vă spun fără sfială

„Când ți se vor împlini zilele și vei fi culcat cu părinții tăi,

că a murit și a fost îngropat; și mormântul lui este în mijlocul nostru până în ziua de azi.

Eu îți voi ridica un urmaș după tine, care va ieși din trupul tău,

Deci fiindcă David era un profet, și știa că Dumnezeu îi promis cu jurământ că din rodul coapselor lui, în ce privește carnea, va ridica pe Hristos,

și-i voi întări împărăția.“

ca să stea pe tronul lui,

văzând aceasta mai dinainte, a vorbit despre învierea lui Hristos …

2 Samuel 7: 12 (1 Cronici 17: 11)

Fapte 2: 29 - 31 TBS

1. Petru substituie cuvântul Hristos cu urmaș (în traducerea din limba engleză apare sămânță) așa că nu este nici un dubiu cu privire la cine se referă profeția. Hristos este sămânța care a fost „ridicată” (sau „înviată” – punctează clar timpul împlinirii) să stea pe tron ca împlinire a promisiunii legământului făcut cu David.

2. Petru arată că David a înțeles că aceste cuvinte sunt mai mult decât o promisiune legată de învierea trupească a lui Hristos. Petru leagă clar învierea și înălțarea lui Hristos de instaurarea împărăției promise lui David. Când cineva compară cuvintele din 2 Samuel 7 cu Fapte 2, este imposibil să nu vadă acest aspect. „Ridicarea urmașului (seminței)” și „întărirea (instaurarea în limba engleză) împărăției” sunt același lucru cu „ridicarea lui Hristos” ca „să stea pe tronul lui (David)” iar toate acestea aveau să se întâmple în același timp. Duhul Sfânt ne spune specific că atunci când David a vorbit despre „ridicarea (învierea) lui Hristos să stea pe tronul lui (David)” , David a vorbit specific despre învierea și înălțarea lui Hristos care tocmai avusese loc (v. 30, 31). Cuvintele lui Petru pot doar însemna că începând cu momentul învierii și înălțării lui Hristos, Fiul mai mare a lui David a început să stea pe tronul promis.

În cuvintele lui Petru nu este nici cel mai mic indiciu al unui viitor tron pământesc amânat. Dacă cineva ia cuvintele lui Petru în sens literal, dovedește fără nici un dubiu că Duhul Sfânt a spiritualizat în mod deliberat profeția Vechiului Testament privitoare la împărăția davidică.

3. Mai multe dovezi ale acestui factor de timp pot fi văzute în cuvintele „în timp ce David fost îngropat lângă (a adormit cu – engleză) părinții lui”. Aceasta poate însemna doar că Hristos stătea pe tronul lui David în același timp în care David „era îngropat lângă (adormise cu) părinții lui” sau înainte de învierea lui David. De aceea Petru menționează în mod deliberat că David „a murit și a fost îngropat; și mormântul lui este în mijlocul nostru până în ziua de azi.” Petru spune: „Promisiunea făcută lui David a fost împlinită în aceeași manieră și în același timp precis (cum și când) în care i-a fost profețit lui David”. Tronul trebuia instaurat la momentul învierii și înălțării lui Hristos și se întâmpla „în timp ce David a fost îngropat cu părinții lui” așteptând propria-și înviere (1 Cronici 17:11 și Fapte 13:35, 36 pentru aceeași referință de timp). Este imposibil să potrivești afirmația lui Walvoord (vezi sfârșitul capitolului 2) „sub Hristos, David cel înviat va domni ca un prinț peste casa lui Israel”, cu interpretarea inspirată a lui Petru cu privire la legământul lui Dumnezeu cu David. Noii dispensaționaliști „progresivi” admit că Walvoord este greșit în așteptarea lui cu privire la învierea din morți a lui David însuși și domnia lui în Ierusalim. Cu toate acestea ei insistă că înlocuirea lui Hristos cu David nu trebuie înțeleasă ca fiind spiritualizarea profeției.

4. Cuvintele „Îi voi întări împărăția” din promisiunea făcută lui David devine în interpretarea inspirată a lui Petru „va ridica pe Hristos ca să stea pe tronul lui”. Este din nou evident că acest eveniment a avut loc la înălțarea lui Hristos. În cuvintele lui Petru nu este nici cel mai mic indiciu a vreunei așteptări viitoare, a vreunui tron sau împărății davidice care să fi fost amânată temporar. Dacă întronarea Seminței lui David are loc în timpul unui viitor mileniu pământesc, atunci David nu va fi ridicat din morți până după ce se termină acest mileniu.

Duhul Sfânt nu putea să spună mai clar că Sămânța lui David stă chiar acum pe tron și că într-un anume sens împărăția promisă lui David a fost deja instaurată la înălțarea lui Hristos (1 Cronici 17:11-15). Ar fi lipsit de sens să spui că Hristos stă chiar acum pe tron în cer ca Domn al bisericii, dar că mai târziu El va sta pe un tron fizic în Palestina ca Rege al lui Israel. Scripturile Noului Testament pur și simplu nu permit o astfel de distincție. Zilele manifestării gloriei și puterii lui Hristos au început la înălțare. Nici un scriitor al Noului Testament nu se gândește sau scrie despre o astfel de manifestare a gloriei și puterii lui Hristos ca aparținând în totalitate viitorului.21

Darul Duhului Sfânt din Ziua de Rusalii este dovada înălțării lui Hristos la tronul lui David așa cum a fost promis în 2 Samuel 7. De asemenea Rusaliile sunt o expresie sau exercitare vizibilă a meritatei Domnii sau Regalități a lui Hristos (Ioel 2:28, 29). Darul Duhului Sfânt a fost răspunsul direct și meritat al lucrării victorioase a Regelui întronat și de asemenea o dovadă deplină a faptului că Tatăl a fost desăvârșit satisfăcut de acea lucrare.

Pentru această „eră a bisericii” dispensaționalismul consistent trebuie fie să nege și să ignore o teologie a „Domniei lui Hristos”, fie să o minimalizeze. Acest sistem nu poate vedea că evenimentele din ziua de Rusalii ca fiind adevărata împlinire a profeției lui Ioel și a legământului davidic. Profeția lui Ioel și tronul lui David trebuie pur și simplu împinse în viitor și trebuie legate de Israelul fizic. Acceptarea spiritualizării pe care Petru o face scripturilor Vechiului Testament reprezintă negarea principiului hermeneutic de bază pe care se așează sistemul dispensaționalist de interpretare al Scripturii. Acest sistem trebuie să înțeleagă cuvintele lui Petru în lumina sensului natural (literal) a cuvintelor lui Ioel, în locul spiritualizării naturale (literale) a acestor cuvinte a lui Petru. O astfel de abordare face imposibilă luarea literală a cuvintelor scriitorilor Noului Testament atunci când acești scriitori dau un sens spiritual cuvintelor naturale folosite de profeți. Atunci când Petru spune „Aceasta este ceea ce a fost spus prin profetul Ioel”, un dispensaționalist nu poate lua cuvintele lui Petru în sens literal dacă el nu poate vedea cum fiecare cuvânt fizic folosit de Ioel este împlinit într-un eveniment specific natural sau fizic din Faptele Apostolilor. Teologia sa, fără vreun ajutor al scripturilor Noului Testament, stabilește sensul literal (natural) al lui Ioel și mai apoi cere cuvintelor lui Petru să se potrivească cu această interpretare naturală. Această metodă de interpretare pur și simplu nu poate literariza cuvintele lui Petru în aceeași manieră în care Petru literal spiritualizează cuvintele lui Ioel.

Pe de cealaltă parte, Teologia Legământului trebuie să dejoace orice idee că ziua de Rusalii a inaugurat fie un distinct legământ nou și diferit, fie o reală nouă și distinctă lucrare a Duhului Sfânt. Venirea personală a Duhului Sfânt este redusă doar la o mai mare revărsare a ceea ce era deja o realitate în experiența credinciosului vechiului legământ. Teologia Legământului practic ignoră Scripturile specifice ale Noului Testament care spun contrariul.

În realitate, nici Teologia Legământului nu permite mai mult decât Dispensaționalismul ca scripturile Noului Testament să interpreteze scripturile Vechiului Testament. Ambele sisteme au o teologie complet formată și asta mai înainte de a se ajunge la scripturile Noului Testament. Într-un caz „legământul necondiționat cu Israel, sămânța lui Avraam, intră nemodificat în scripturile Noului Testament.” În celălalt caz, „legământul necondiționat cu copiii părinților credincioși, sămânța lui Avraam, intră nemodificat în scripturile Noului Testament. În ambele sisteme scripturile Noului Testament sunt forțate să se potrivească în tiparul care a fost format în totalitate dintr-o naturalizare a scripturilor Vechiului Testament. Baza hermeneutică este identică în ambele cazuri.

Dacă vrem să fim onești cu faptele clar revelate în scripturile Noului Testament există câteva lucruri care trebuie confruntate:

A. Duhul Sfânt nu ar fi putut veni până când Hristos nu și-ar fi terminat lucrarea Sa de răscumpărare și nu s-ar fi înălțat la meritatul Său tron. Când a venit Duhul Sfânt acest lucru a fost o consecință directă a faptului că Hristos s-a înălțat la dreapta lui Dumnezeu și s-a așezat pe tronul lui David, imediat după ce a fost încoronat cu glorie și putere ca răsplată a lucrării Sale încheiate de răscumpărare. Apostolul Ioan este categoric atunci când spune:

„Spunea cuvintele acestea despre Duhul, pe care aveau să-L primească cei ce vor crede în El. Căci Duhul Sfânt încă nu fusese dat, fiindcă Isus nu fusese încă proslăvit.“ (Ioan 7: 39)22

Acest pasaj folosește în mod specific timpul trecut „aveau să-l primească” și ne spune la fel de specific de ce „Duhul Sfânt încă nu fusese dat” înainte de acest timp și anume „pentru că Isus nu fusese încă proslăvit”. Când Duhul Sfânt este așa de clar și specific prin limbajul pe care îl folosește, ce motive au teologii să spună: „Duhul Sfânt a fost aici dintotdeauna făcând aceeași lucrare pe care o face și acum?” Pur și simplu trebuie să fie o „venire a Duhului” într-un Nou Legământ pentru a face o lucrare nouă și distinctă față de cea din Vechiul Legământ, iar această lucrare trebuie să fie ca răspuns direct la înălțarea lui Hristos la dreapta Tatălui. Dacă lucrurile nu stau astfel, atunci versetele de mai sus nu au nici semnificație reală.

Recunosc că s-ar putea să nu pricep în totalitate această lucrarea complet nouă pe care Duhul a venit să o facă în această dispensație, însă observ că aceste versete pretind tocmai un anumit tip de lucrare care este cu totul nouă. Aceste cuvinte nu pot fi răstălmăcite să spună: „Noi știm că din moment ce poporul lui Dumnezeu se găsește întotdeauna sub același legământ al harului, versetul nu poate să spună că în lucrarea pe care Duhul o face astăzi în credincioși  regăsim în esență ceva complet nou și diferit.” Asta înseamnă să forțezi textele Scripturii pentru a se potrivi unui sistem, în loc să permiți acestora să dea naștere sistemului.

Tot astfel, trebuie să vedem că primirea Duhului Sfânt este o manifestare și dovadă că zilele „gloriei” lui Hristos deja au început. Priviți din nou la cuvintele din Ioan 7:39 și observați relația specifică și esențială între „gloria lui Hristos”  și „dăruirea Duhului”. Cel din urmă lucru este dovada că primul s-a întâmplat deja. Priviți la un alt text al Cuvântului lui Dumnezeu:

Totuși, vă spun adevărul: Vă este de folos să Mă duc; căci, dacă nu Mă duc Eu, Mângâietorul nu va veni la voi; dar dacă Mă duc, vi-L voi trimite. (Ioan 16:7)

Dacă Duhul Sfânt ar fi fost deja aici, atunci cuvintele lui Hristos nu are avea nici un sens. Aceste cuvinte din Ioan 16:7 reclamă o nouă slujire a Duhului, iar începutul acestei noi slujiri este dependent de înălțarea lui Hristos pe tronul lui David. Acesta este modul în care primii creștini au înțeles aceste cuvinte ale lui Hristos. O persoană nu poate aștepta ceva ce deja posedă. Apostolii nu așteptau să primească împlinirea unei promisiuni - a ceva mai mult decât deja aveau. Ei așteptau promisiunea Duhului însuși.

Pe când Se afla cu ei, le-a poruncit să nu se depărteze de Ierusalim, ci să aștepte acolo făgăduința Tatălui, „pe care”, le-a zis El, „ați auzit-o de la Mine. (Faptele Apostolilor 1:4)

Venirea personală a Duhului Sfânt în Ziua de Rusalii a început cu totul o nouă eră în care El are o lucrare distinctă. Cineva nu poate lua aceste versete în serios și să creadă că credinciosul Noului Legământ nu se bucură decât de ceva mai mult din același lucru experimentat de un credincios al Vechiului Legământ, la fel cum cineva nu poate face ca aceste cuvinte să ofere o speranță viitoare a unei împărății amânate a Israelului național. Teologia Legământului nu poate pur și simplu să permită o nouă și distinctă dispensație guvernată de un legământ nou și cu totul diferit, care să vină în ființă ca rezultat a venirii personale a lui Hristos și venirii personale a Duhului Sfânt. Nu poate fi nicio diferență esențială între Israel și Biserică sau între vechea și administrație mai nouă a aceluiași legământ al harului. Teologia Legământului nu poate vedea Trupul lui Hristos ca pe un lucru complet nou care nu ar fi putut lua ființă înainte de lucrarea de botez a Duhului Sfânt la Rusalii.

Pe de altă parte, Dispensaționalismul nu poate vedea că împărăția „gloriei” anticipată de profeții Vechiului Testament a fost deja inaugurată tocmai pentru că însuși Regele a fost deja „glorificat” și stă chiar acum pe tronul lui David cu „toată puterea și autoritatea”. Sistemul dispensaționalist nu va permite în nici un fel ca Biserica să fie adevăratul Israel al lui Dumnezeu. Este forțat să facă Biserica un interludiu între timpul în care împărăția a fost amânată (când se presupune că Hristos ar fi anunțat o împărăție pământească, iar iudeii au respins-o) și timpul viitor în care Dumnezeu se ocupă de Israel ca națiune și stabilește împărăția pământească (mileniul), care a fost amânată.

Dispensaționalismul nu poate vedea că noi trăim acum în adevăratele zile „promise părinților și profeților”. Împărăția, Regele, tronul lui David, zilele de glorie, manifestarea puterii și așa mai departe, toate trebuie văzute consumându-se în viitor. Pe de altă parte amilenismul presupune, fără nici un suport textual, că noi am văzut și experimentat măsura deplină a tot ceea ce a fost promis. El trebuie să insiste că noi am văzut toate manifestările pământești ale gloriei și puterii lui Hristos care vor putea fi văzute pe actualul pământ.

Atunci când îi aud pe amileniști elogiind „mileniul prezent al evangheliei” sau cum unii îl denumesc: „mileniul realizat”, ca fiind pachetul complet al acestei dispensații, mă simt ca și cum aș cânta cântecul lui Peggy Lee, Is This All There Is? (Este asta tot ce poate fi?)23Împărăția inaugurată și statornicită nu este împărăția consumată într-o  victorie totală.

B. Sărbătoarea de Rusalii a fost la cincizeci de zile după Sărbătoarea Primelor Roade. Ziua aceasta specifică fusese deja stabilită. Noi nu numim ziua în care a venit Duhul Sfânt „ziua de Rusalii” pentru că El a venit în acea zi. Duhul Sfânt a venit în acea zi pentru că eraziua de  Rusalii. Fapte 2:1 spune: „În ziua Cincizecimii, erau toți împreună în același loc.”  Venirea Duhului în acea zi specifică a fost o împlinire directă a sărbătorilor levitice, tot astfel cum moartea lui Hristos a avut loc în ziua Ispășirii. Evenimentele întâmplate în ziua de Rusalii au fost dovezile finale și depline că Hristos era adevăratul Miel pascal. Îndelung așteptata promisiune a „turnării Duhului” (Ioel 2:28, 29) venise. Promisiunea lui Isus făcută ucenicilor că Duhul Sfânt va fi „în ei” avea să fie realizată. Aceasta este noua lucrare a Duhului Sfânt care avea să aștepte încoronarea înălțatului victorios Domn și Rege. A fost o lucrare care a fost prezisă clar în profeți, dar nu a fost experimentată până la înălțarea, glorificarea lui Hristos.

Dăruirea Duhului Sfânt a fost în scripturile Vechiului Testament inima promisiunii evangheliei, iar în Noul Legământ este experiența culminantă a evangheliei. De aceea, în predicarea lor, apostolii nu scot în evidență doar înălțarea lui Hristos la dreapta Tatălui, ci de asemenea  accentuează faptul că aceasta era împlinirea promisiunilor făcute în toți profeții. Profeția lui Ioel și legământul făcut cu David sunt exemple clare.

Întreaga predică a lui Petru face referire la venirea personală a Duhului Sfânt, care reprezenta: (1) împlinirea profeției din Ioel, (2) împlinirea legământului făcut cu David și (3) împlinirea conceptului Vechiului Testament al împărăției promise în toți profeții.

Spurgeon are o predică specială, inspirată de cuvintele „și îmi voi pune Duhul Meu în voi” din Ezechiel 36:27 intitulată „Duhul - promisiunea legământului”. El a accentuat noutatea lucrării Duhului în această eră:

Clar acesta este un cuvânt al harului, pentru că Legea nu spune nimic de genul acesta. Deschideți la Legea lui Moise, și vedeți dacă este vreun cuvânt rostit cu privire la așezarea Duhului în oameni pentru a-i determina să umble în căile lui Dumnezeu. (Metropolitan Tabernacle Pulpit, vol. 37, p. 217).

Când așezăm împreună câteva versete ale Scripturii, ele ne vor arăta exact ce este această lucrare a Duhului și de ce nu poate începe până la înălțarea lui Hristos și stabilirea Noului Legământ:

Deci fiind înălțat prin dreapta lui Dumnezeu, după ce a primit de la Tatăl promisiunea Duhului Sfânt, El a turnat aceasta, ce voi vedeți și auziți acum. (Faptele Apostolilor 2:33 TBS)

… ci să aștepte acolo promisiunea Tatălui, „pe care”, le-a zis El, „ați auzit-o de la Mine. Căci Ioan a botezat cu apă, dar voi, nu după multe zile, veți fi botezați cu Duhul Sfânt.” (Faptele Apostolilor 1:4-5 TBS)

Botezul Duhului este experiența Noului Legământ a prezenței lui Hristos în tine și a ta în Hristos, iar această experiență este posibilă doar pentru că Rusaliile au avut loc. Rețineți, Rusaliile nu puteau avea loc înainte de înălțarea în glorie a lui Hristos. Realitatea experiențială a unirii personale cu Hristos în „moartea, îngroparea, învierea și înălțarea” Sa nu poate preceda propria-i înălțare a lui Hristos la noul și meritatul Său tron. Dăruirea Duhului este rezultatul și dovada absolută a înălțării și domniei Sale.

Credincioșii Vechiului Legământ nu ar fi putut avea cu niciun chip vreo realizare a „[așezării] împreună în locurile cerești în Isus Hristos” (Efeseni 2:6). Cartea Efeseni nu era scrisă încă pur și simplu pentru că evenimentele istorice din Evrei 9:11-28 pe care se bazează experiența efeseană nu avuseseră loc. Teologia Legământului ar vrea ca noi să credem că un israelit putea sta în cortul său și să citească măreața carte a lui John Murray: Răscumpărarea Realizată și Aplicată, chiar dacă la Calvar răscumpărarea reală nu fusese încă realizată.24

3. Ceea ce a creat Trupul lui Hristos sau „Omul Nou” din Efeseni este lucrarea de botez a Duhului Sfânt. Creând o totală nouă entitate (Trupul lui Hristos), descrisă de Pavel, Rusaliile au unit, pe același picior de egalitate, pe iudeii credincioși și pe neamurile credincioase:

[scopul Lui a fost], ca să facă pe cei doi să fie în El însuși un singur om nou, făcând astfel pace; și a împăcat pe cei doi cu Dumnezeu într-un singur trup, prin cruce, prin care a nimicit vrăjmășia … Căci prin El și unii și alții avem intrare la Tatăl, într-un Duh. (Efeseni 2:15b, 16, 18)

Teologia Legământului nu poate face ca acest text să facă referință la Biserică ca entitate nouă și distinctă care nu a existat niciodată anterior. Perspectiva sa asupra Rusaliilor permite doar o mai mare revărsare a ceea ce deja experimentaseră credincioșii Vechiului Legământ. Cu toate acestea, este evident că atâta timp cât perdeaua, legământul și vechea preoție erau în vigoare, nici iudeul nici Neamurile nu puteau avea „accesul” despre care se vorbește în acest text. John Owen a avut o predică măreață din Efeseni 2:18 intitulată: „Frumusețea Închinării Evangheliei” în care el a afirmat exact acest adevăr. El a contrastat închinarea sub Vechiul Legământ cu închinarea evangheliei sub Noul Legământ. Prima dată Owen arată cum închinarea erei evangheliei ne dă acces la Însuși Dumnezeu, iar apoi afirmă următoarele:

În această închinare spirituală a evangheliei avem acces la Dumnezeu ca și Tată. La începutul acestor cuvinte, am arătat că Dumnezeu este în mod distinct propus ca Tată al Domnului Isus Hristos, iar în Hristos El devine pentru noi Dumnezeu și Tatăl nostru. De aceea ni se spune să venim la „tronul harului”, Evrei 4:16; și și venim la Dumnezeu, care este glorios preamărit în dispensația harului, datorită bunătății, dragostei, milei, ca și Tată. Dumnezeu pe tronul harului și Dumnezeu ca și Tată sunt echivalente; pentru că în calitate de Tată, pentru copiii Săi în Hristos, El este numai iubire, har și îndurare. Când Dumnezeu în vechime a instituit prin darea Legii închinarea Sa, El a făcut-o cu o reprezentare înfricoșătoare și teribilă a maiestății Sale, încât poporul nu a îndrăznit să se apropie, ci „stătea în depărtare. Și i-au zis lui Moise: „Vorbește-ne tu însuți, și te vom asculta: dar să nu ne mai vorbească Dumnezeu, ca să nu murim.”“ (Exodul 20:18-19). Și prin această reprezentare înfricoșătoare a maiestății lui Dumnezeu, ca obiect al acestei închinări, ei erau ținuți în frică și robie în toate zilele lor. DAR ACUM sfinții sunt încurajați să se apropie de Dumnezeu CA ȘI TATĂ, glorie pe care apostolul o exprimă excelent în Romani 8:14, 15. Această frică și robie prin care oamenii erau ținuți sub lege este îndepărtată acum, iar în locul acestora ne este dat un duh de înfiere, cu îndrăzneala reverențioasă de a merge la Tatăl. Spun că aceasta se adaugă la gloria, frumusețea și excelența închinării evangheliei. Nici cel mai sărac credincios, cu cele mai umile rugăciuni și cereri, nu poată să nu aibă un acces imediat la Dumnezeu și aceasta ca înaintea unui Tată; când te gândești la cea mai disprețuită biserică de sfinți de pe pământ, chiar și aceasta când vine cu închinarea vine în prezența glorioasă a lui Dumnezeu însuși.25

Owen este corect prin accentul pe care îl pune pe acest nou acces la Dumnezeu ca Tată, o realitate nouă și distinctă în Noul Legământ care nu era posibilă în Vechiul Legământ26. Ceea ce dă pentru prima dată credincioșilor statutul de „copii adoptați” (Romani 8:14; Galateni 4:4-7) și distruge pentru totdeauna toate distincțiile și categoriile stabilite și întărite de Vechiul Legământ (Galateni 3:26-29), este botezul Duhului în Trupul lui Hristos a tuturor credincioșilor. Ceea ce dă o nouă îndrăzneală în apropierea de tron și cunoașterea faptului că Cel ce stă acolo este Fratele nostru mai mare, este noul statul de fiu. Un credincios al Vechiului Legământ nu-și putea niciodată imagina un astfel de lucru. Este imposibil să te bucuri de această experiență a unirii cu Hristos în moartea, îngroparea, învierea și înălțarea Sa, fie că ești dintre iudei, fie dintre neamuri, împreună cu frați și surori în egală măsură și în același timp să fii sub Lege” cu distincțiile iudeu/neamuri, bărbat/femeie și liber/rob pe care le-a mandatat Vechiul Legământ.

Vechiul Legământ dovedea vina cuiva și-i interzicea să se apropie fără o dreptate perfectă sau jertfă acceptabilă. Noul Legământ declară că în ochii lui Dumnezeu un credincios este atât drept cât și acceptat, și-i spune să vină cu îndrăzneală și fără frică în Sfânta Sfintelor, care în Vechiul Legământ, cu excepția lui Aaron, a fost complet închisă tuturor.

Legea ca legământ legalistic a încetat atunci când perdeaua din templu a fost ruptă de sus în jos (Matei 27:50, 51)27 și Legea ca un pedagog peste conștiință a fost destituită în ziua de Rusalii atunci când „promisiunea Tatălui” și-a început locuirea în fiecare credincios ca Vicar personal al înălțatului Domn. Dăruirea Duhului este dovada lucrării acceptate a lui Hristos în cortul ceresc, iar locuirea în credincios a „Duhului dăruit” este siguranța de neșters a acceptării noastre eterne de către Tatăl. Acesta este adevărul pe care Petru l-a rostit în mesajul său din Faptele Apostolilor (Galateni 3:24-29):

Și acum, o dată ce S-a înălțat prin dreapta lui Dumnezeu, și a primit de la Tatăl făgăduința Duhului Sfânt, a turnat ce vedeți și auziți. (Faptele Apostolilor 2:33)

Fapte 2: 37-41 – Efectul predicii. Iudeii necredincioși au fost convinși de păcatul lor și au strigat cu frică, „Ce să facem?” Petru le-a repetat mesajul evangheliei și l-a reîntărit cu profeția lui Ioel. Petru i-a îndemnat să se pocăiască și să fie botezați și i-a asigurat că vor fi mântuiți și vor primi Duhul Sfânt așa cum a profețit Ioel:

… făgăduința aceasta [a mântuirii și dăruirii Duhului promis tuturor celor ce cred așa cum profețise Ioel] este pentru [1] voi, pentru [2] copiii voștri, și pentru [3] toți cei ce sunt departe acum, în oricât de mare număr îi va chema Domnul, Dumnezeul nostru.” (Faptele Apostolilor 2:39)

Va fi de folos să așezăm din nou față în față cuvintele lui Ioel și interpretarea și aplicația lui Petru. Observați că „oricine” din Ioel devine în interpretarea lui Petru „voi, copiii voștri, toți cei ce sunt departe”.

Ioel 2: 32

Fapte 2: 38-40

Atunci

„...făgăduința aceasta este pentru

oricine va chema Numele Domnului

voi, pentru copii voștri, și pentru cei ce sunt departe acum (v. 39)

va fi mântuit …

… apoi veți primi darul Sfântului Duh.” (v. 38)

Și, cu multe alte cuvinte, mărturisea, îi îndemna, și zicea: „Mântuiți-vă …” (v. 40)

… și între cei rămași, pe care-i va chema Domnul.

… oricât de mare număr îi va chema Domnul, Dumnezeul nostru.” (v. 39)

Nu este scopul acestei cărți să sondeze în subiectul legat de botezul copiilor mici. Cu toate acestea, trebuie să menționez că mă uimește că pedobaptiștii folosesc Fapte     2:39 ca un text doveditor pentru botezul pruncilor, și nu numai că-l folosesc, dar este unul din textele lor cheie pentru dovedirea botezului copiilor mici. (Pentru o discuție scurtă asupra acestui text așa cum se aplică botezului copiilor mici, vezi Anexa a 4-a).

Să continuăm discuția noastră despre Hristos Sămânța unică.

5. SĂMÂNȚA UNICĂ PICTATĂ – Hristos este subiectul tuturor Scripturilor. Orice tip și umbră din scripturile Vechiului Testament ne învață ceva despre Mântuitorul nostru. Într-un fel anume fiecare pasaj al Scripturii ne conduce la Hristos.

Apoi le-a zis: „Iată ce vă spuneam când încă eram cu voi, că trebuie să se împlinească tot ce este scris despre Mine în Legea lui Moise, în Proroci și în Psalmi.” Atunci le-a deschis mintea, ca să înțeleagă Scripturile.  (Luca 24:44-45)

Scripturile Vechiului Testament nu sunt doar o carte cu legi și nici nu conțin doar istoria națiunii Israel. Ele toate sunt tablouri ale lui Hristos Mesia cel promis (Evrei 10:5-9).

6. SĂMÂNȚA UNICĂ PREZENTATĂ – Hristos este „Mielul lui Dumnezeu care ridică păcatele lumii” (Ioan 1:29). El este împlinirea promisiunii evangheliei pe care Dumnezeu i-a dat-o lui Avraam, David și tuturor patriarhilor și profeților. Cuvintele lui Luca nu pot semnifica nimic altceva.

„Binecuvântat este Domnul, Dumnezeul lui Israel, pentru că a cercetat și a răscumpărat pe poporul Său. Și ne-a ridicat o mântuire puternică în casa robului Său David, cum vestise prin gura sfinților Săi proroci, care au fost din vechime; –  mântuire de vrăjmașii noștri și din mâna tuturor celor ce ne urăsc! Astfel Își arată El îndurarea față de părinții noștri, și Își aduce aminte de legământul Lui cel sfânt, potrivit jurământului prin care Se jurase părintelui nostru Avraam, că, după ce ne va izbăvi din mâna vrăjmașilor noștri, ne va îngădui să-I slujim fără frică, trăind înaintea Lui în sfințenie și neprihănire, în toate zilele vieții noastre. Și tu, pruncule, vei fi chemat proroc al Celui Preaînalt. Căci vei merge înaintea Domnului, ca să pregătești căile Lui, și să dai poporului Său cunoștința mântuirii, care stă în iertarea păcatelor lui; –  datorită marii îndurări a Dumnezeului nostru, în urma căreia ne-a cercetat Soarele care răsare din înălțime, ca să lumineze pe cei ce zac în întunericul și în umbra morții, și să ne îndrepte picioarele pe calea păcii!” (Luca 1:68-79)

Aici este prezentată Sămânța și este proclamată împărăția harului Său. Ar fi cu adevărat greu să găsești în cuvintele lui Luca punctul de vedere dispensaționalist al unei „împărății pământești amânate”. Acest pasaj din Scriptură arată că iudeul pios care a trăit înaintea venirii lui Hristos privea înainte spre o împărăție spirituală. Împărăția descrisă în aceste versete este aceeași împărăție pe care Hristos a oferit-o și instaurat-o. Este aceeași împărăție care a fost obiectul și speranța tuturor profeților Vechiului Testament. Este „Împărăția Fiului dragostei Lui” în care noi deja am fost strămutați (Coloseni 1:13) și în care noi suntem supușii ascultători care-L „slujesc fără frică” (Luca 1:74).

7. SĂMÂNȚA UNICĂ POZIȚIONATĂ – El este Domnul și Regele. Compară Fapte 2:29, 30 cu Apocalipsa 1:5. La punctul „Sămânța garantată” am discutat deja înălțarea lui Hristos.

8. SĂMÂNȚA UNICĂ PROCLAMATĂ – El este atât suma cât și substanța evangheliei harului suveran (Fapte 2:36; 3:24-26; 7:2-53; 13:32-41). Am acoperit pe scurt acest aspect la punctul „Sămânța garantată”. Predicarea evangheliei nu este nimic mai puțin decât relatarea povestirii că (1) sămânța promisă lui Avraam a venit în cele din urmă; (2) în Hristos, Dumnezeu a împlinit toate promisiunile făcute lui Avraam și Seminței sale; și (3) acum aceleași promisiuni sunt împlinite în toți cei uniți printr-o credință vie cu Hristos, această adevărată Sămânță.

Să privim din nou la schița „Hristos Sămânța Unică”. Repet, Hristos însuși este cheia și piatra de căpătâi a întregii Scripturi. Vederea acestui unic plan și scop de salvare a unicului Său popor este singura cale să stabilești și să menții unitatea autentică a Bibliei. Hristos, Sămânța sau Mesia, a fost:

1.      Plănuită

El este Mielul veșnic al lui Dumnezeu (Apocalipsa 13:8)

2. Prezisă

El este Sămânța femeii. (Geneza 3:15)

3. Promisă

El este Sămânța lui Avraam. (Geneza 12:3)

4. Garantată

El este Fiul lui David. (2 Samuel 7:12)

5. Pictată / Ilustrată

El este Subiectul tuturor Scripturilor. (Luca 24:44-45)

6. Prezentată

El este Împlinirea fiecărei promisiuni. (Luca 1:68-69)

7. Poziționată

El este înălțatul Rege și Domn. (Fapte 2:29-30)

8. Proclamată

El Însuși este Evanghelia. (Fapte 2:36)

Acum venim la sămânța specială a lui Avraam, națiunea Israel și relația ei cu biserica astăzi și în viitor. Aceasta este inima problemei.

7

SĂMÂNȚA NATURALĂ „SPECIALĂ” A LUI AVRAAM - POPORUL ISRAEL

Până în acest punct studiul nostru a fost relativ ușor. Câteva din afirmațiile făcute pot fi discutabile dar aspectele de bază însele sunt biblice. În discuțiile cu privire la sămânța lui Avraam, câteva din aceste aspecte au fost complet ignorate atât de dispensaționaliști cât și de teologii legământului. Dacă sunt reținute toate aceste aspecte atunci este imposibil să slăbești sau să generalizezi afirmații cu privire la promisiunile făcute seminței lui Avraam cu referință fie la poporul Israel sau la copiii părinților credincioși dine zilele noastre.

Acum mergem la sămânța naturală specială a lui Avraam, poporul Israel și relația ei cu Trupul lui Hristos. Trebuie să ne uităm cu grijă la această sămânță specială a lui Avraam din moment ce ea este inima dezbaterii. Așa cum văd eu, avem aici câteva dintre problemele majore cu care trebuie să ne frământăm.

Unu: În gândirea și discuțiile noastre trebuie să facem distincția clară dintre poporul fizic a lui Israel ca sămânță ‚specială’ aleasă din mijlocul tuturor celorlalte semințe naturale ale lui Avraam și adevărații credincioși din mijlocul acestui popor fizic.

Probabil vom fi ajutați să vedem comparația de un tabel care să arate cele patru semințe și relația lor specifică cu Avraam.

Ar trebui să fie evident cât de important este să păstrăm separat în mintea și discuțiile noastre aceste patru semințe, și ar trebui să fie la fel de evident că nici Dispensaționalismul nici Teologia Legământului nu fac lucrul acesta.

Felul seminței

doar Naturală

Naturală specială

Naturală și Spirituală

doar Spirituală

Cei incluși

Toată sămânța fizică a lui Avraam

Israelitul necredincios

Israelitul credincios

Neamurile credincioase

Reprezentată prin

Isaac și Ismael

Ahab

David

Creștinii

Cu excepția „tipului”, cu nici un chip și niciodată nu trebuie să punem semnul egalității între națiunea fizică a lui Israel și „Trupul lui Hristos”, la fel cum nu îndrăznim să punem semnul egalității între nașterea fizică în poporul Israel și nașterea spirituală în Hristos.

Doi: Trebuie să facem diferența și să menținem distincția dintre binecuvântările fizice promise de care s-a bucurat întregul popor Israel și binecuvântările spirituale promise fiecărui individ din popor, dar de care s-au bucurat doar cei care au avut credința lui Avraam.

Credința lui Avraam este întotdeauna cel mai important aspect. Dacă unei persoane îi lipsesc toate celelalte dar are credința lui Avraam, ea va fi mântuită fie că este Iudeu sau dintre Neamuri sau fie că a fost născută sau nu într-o familie creștină. Cu toate acestea reversul este deopotrivă adevărat. Dacă cineva are toate lucrurile, dar îi lipsește credința lui Avraam, va fi la fel de pierdut precum diavolul indiferent de cine îi sunt părinții sau ce „semne și peceți” au fost așezate asupra lui. Acest punct fundamental este crucial oricărei gândiri corecte asupra subiectului.

Întotdeauna trebuie să ne reamintim că „justificarea prin credință” precedă circumcizia, legea și poporul legământului, de aceea, nici mântuirea, nici mesajul Evangheliei care proclamă această mântuire, nu sunt în vreun aspect conectate integral lucrurilor tocmai menționate. Evanghelia harului a fost predicată și crezută înaintea, în timpul și după legământul Legii dat lui Moise. Este doar un singur mesaj al Evangheliei și acesta este „mântuirea prin har prin credință”. Succesul acestei Evanghelii este determinat de harul suveran electiv a lui Dumnezeu care nu are de a face cu faptele noastre sau descendența de familie.

Trei: Așa cum nu trebuie să punem semnul egalității între poporul fizic a lui Israel și „Trupul lui Hristos”, tot astfel nu trebuie să dăm semnificație Nou Testamentală spirituală binecuvântărilor fizice (care au fost doar un tip al spiritualului) experimentate de fiecare persoană născută în poporul Israel.

Acest lucru este adevărat chiar și atunci când aceleași cuvinte sunt folosite în ambele cazuri. Poporul Israel ca popor a fost iubit, ales, răscumpărat, adoptat, etc. de către Dumnezeu și fiecare israelit, fără excepție, a experimentat fiecare din aceste binecuvântări într-un sens fizic indiferent de relația sa personală cu Dumnezeu. Cu toate acestea, nici una din acele binecuvântări nu înseamnă același lucru când scripturile Noului Testament le aplică credincioșilor individuali sau Bisericii ca Trup al lui Hristos.

Răscumpărarea din Egipt nu este identică cu îndreptățirea prin credință. „Adopția” națională nu este identică cu „fiii lui Dumnezeu”. Alegerea ca popor din mijlocul celorlalte popoare nu este identică cu „alegerea în Hristos înainte de întemeierea lumii” pentru mântuire. Răscumpărarea națională și fizică din Egipt prin sânge nu este identică cu răscumpărarea eternă spirituală prin sângele lui Hristos, iar „chemarea de a ieși afară din Egipt” nu este același lucru cu chemarea eficace din Romani 1:7. Un israelit nemântuit a fost la fel de mult „răscumpărat” din Egipt ca oricare israelit credincios. Fiecare israelit nemântuit a putut spune: „Dumnezeu m-a iubit pe mine într-un fel în care nu i-a iubit pe egipteni, și m-a răscumpărat din Egipt prin puterea Sa mare pentru că sunt sămânța lui Avraam.” Cu toate acestea, atunci când un creștin folosește cuvinte identice, ele semnifică ceva complet diferit. Vă reamintesc din nou că atât Dispensaționalismul cât și Teologia Legământului tratează adesea aceste lucruri ca fiind sinonime.

Următorul comentariu din Romani 9:4 a lui Robert Haldane aruncă multă lumină asupra acestui aspect particular:

Adopția – poporul Israel a fost un popor adoptat de Dumnezeu ca un tip al adopției copiilor Săi în Isus Hristos și în acest sens tipologic, în care ei erau copiii lui Dumnezeu cum nu a fost nici un alt popor, se vorbește despre ei în Scriptură, Exod  4:22; Ieremia 31:9-20. În același fel i-a recunoscut Domnul Însuși, atunci când anticipând respingerea lor El le spune: „Iar fiii Împărăției vor fi aruncați în întunericul de afară ...” (Matei 8:12).28

Aceleași lucruri pe care Haldane le spune despre adopție pot fi spuse despre cuvintele iubit, ales și răscumpărat, etc. când se aplică poporului Israel. Eșecul de a vedea aceasta este o eroare de bază cu privire la biserică în Teologia Legământului. Toată doctrina bisericii este construită pe comparația unu-la-unu dintre Israel și Biserică. Repet, orice israelit în parte a putut spune: „Am fost iubit, ales, răscumpărat și adoptat de Dumnezeu” fie că personal a fost mântuit sau pierdut! Atât Teologia Legământului cât și Dispensaționalismul tratează toate aceste afirmații ca și cum ele au fost rostite în lumina și experiența semnificației Noului Testament în loc să le vadă într-un sens pur fizic și național.

Patru: Trebuie să vedem exact care a fost scopul lui Dumnezeu atunci când la Muntele Sinai i-a așezat pe copiii lui Iacov (ca popor special și unic) sub un legământ  legalistic al faptelor.

Mai precis, cum poporul și legământul  legalistic care l-a adus în existență sunt legate de scopurile eterne și neschimbătoare ale lui Dumnezeu în istorie și răscumpărare? Punctul nostru de vedere asupra acestei relații trebuie să accepte și să facă față afirmațiilor lui Pavel cu privire la natura și funcția legământului legii făcut la Muntele Sinai. Atunci când Pavel spune că tablele de piatră au fost o „slujbă aducătoare de moarte” desemnate de Dumnezeu să convingă păcătoșii pierduți cu privire la vina lor (Romani 5:20; 7:7-13; 2 Corinteni 3:6-9; Galateni 3:19), noi trebuie să acceptăm cuvintele sale ca un fapt indiscutabil. Odată ce este acceptată interpretarea inspirată a lui Pavel cu privire la intenția lui Dumnezeu de așezare a poporului Israel sub un adevărat legământ al legii, noi vom înceta pentru totdeauna să mai vorbim despre legământul legii ca fiind un „legământ de har dat unui popor răscumpărat în vederea sfințirii lor”.

Este imposibil să faci ca instrumentul condamnării (Decalogul ca legământ) rânduit de Dumnezeu, care a fost dat să-i facă pe păcătoși să-și vadă nevoia lor de a crede în Hristos (Romani 7:7-11; Galateni 3:24) să fie de asemenea și în același timp, instrumentul principal în sfințirea unui răscumpărat sfânt. Puritanii au fost corecți atunci când au vorbit despre lege ca fiind „îngrijitoarea evangheliei”. Cu toate acestea, ei au creat confuzie încercând să facă ca aceeași lege să slujească la sfințirea credinciosului ca mamă a sfințeniei. Ei încearcă în mod constant să facă distincția între ascultarea „legalistă” și cea „evanghelică” față de lege. Ei încearcă să facă legea să funcționeze în același timp în două moduri cu adresă la aceeași oameni. Ei au vrut ca legea să fie un legământ având puterea de a convinge păcătoșii cu privire la starea lor pierdută, dar în același timp au insistat că aceeași lege a fost regula de viață pentru membrii răscumpărați ai bisericii. Pe de o parte, i-au scos legii toți dinții și au făcut-o să fie regula de viață pentru credincioși, dar în același timp ei au insistat în predicarea legii păcătoșilor cu foc, pucioasă și amenințare. În mod constant ei pendulează înainte și înapoi tratând israelitul ca un păcătos pierdut care are nevoie de lege pentru a-l convinge, și în același timp tratându-l ca un membru al bisericii care nu poate fi sub un legământ legalistic.

John Bunyan are o ilustrație minunată a scopului biblic pentru care Dumnezeu a dat lui Israel legea ca legământ. Este scena din casa Interpretului unde omul cu mătura (reprezentând legea) agita praful păcatului din inima omului. Munca sa nu putea curăța inima, dar a fost necesară pentru a arăta mizeria și incapacitatea păcătosului și a omului cu mătura (Moise) de a curăți mizeria. Când a intrat în casă Domnița (Duhul Sfânt) a stropit camera cu apă (Evanghelia) și a curățat camera cu ușurință. Până aici toate bune. Până aici noi toți am înțeles clar ce a învățat Bunyan. Cu toate acestea, odată curățată camera, teologul legământului pune mătura înapoi în mâna lui Moise și îl pune responsabil în păstrarea camerei curată!

De câte ori nu am auzit afirmația „Moise te va trimite la Hristos pentru a fi iertat și justificat iar Hristos te va conduce înapoi la Moise pentru a te învăța cum să trăiești și să fii sfințit.” Trebuie să observăm că Bunyan nu spune: „Legea nu poate justifica, dar poate sfinți.” El spune: „Legea nu poate cuceri păcatul din inima omului, punct.” Legea nu poate păstra inima curată mai mult decât inițial o poate curăți.29

Cinci: Trebuie să vedem că temelia legământului pe care a fost zidită existența și speranța binecuvântării poporului Israel nu este aceeași cu temelia legământului pe care este zidită Biserica.

Dacă Dumnezeu a răscumpărat și a adus Biserica la El pe aceeași bază a legământului pe care a „răscumpărat” și a adus la El pe Israel, de ce atunci El nu ar putea anula acest legământ și nu ne-ar putea lepăda așa cum a făcut cu poporul Israel? Vom vorbi despre aceasta mai târziu când vom vorbi despre „adevăratul popor” al lui Dumnezeu care este împlinirea promisiunii făcute lui Avraam în Geneza 12:3. Acest lucru va implica lucrurile spuse la punctul patru dar într-un sens de legământ mult mai distinct.

Am o lucrare scrisă despre paragraful din Evrei 8:6 care tratează în mod specific acest adevăr particular. Acest text afirmă trei comparații clare, care odată înțelese, statornicește gloria poziției superioare pe care o are un credincios sub Noul Legământ:

„Dar acum Hristos a căpătat o slujbă cu atât mai înaltă cu cât legământul al cărui mijlocitor este El, e mai bun, căci este așezat pe făgăduințe mai bune.“ (Evrei 8:6)

Prima comparație. Slujba lui Hristos ca Marele nostru Preot este cu mult mai bună decât slujba Aaronică pe care o înlocuiește.

A doua comparație. Slujba lui Hristos este mai bună pentru că legământul pe care El îl stabilește și sub care El slujește (Noul Legământ) este cu mult mai bun decât Vechiul Legământ (făcut la Sinai) sub care a slujit Aaron.

A treia comparație. Acest Nou Legământ este cu mult mai bun decât Vechiul Legământ pe care îl înlocuiește, simplu pentru că Noul Legământ este bazat pe promisiuni mai bune decât Vechiul Legământ. Vechiul Legământ spunea: „Dacă vei asculta, atunci vei fi binecuvântat” (Exod 19:5, 6), dar Noul Legământ spune: „Eu am ascultat pentru tine, crede și vei trăi” (Evrei 10:14-22).

Cele trei comparații de mai sus sunt prezentate clar în textul din Evrei 8:6 și amplificate în contextul din Evrei 8-10. Scriitorul epistolei către Evrei compară două slujiri diferite, două legăminte diferite (nu două administrări ale aceluiași legământ) și două promisiunidiferite. Ideea sa principală este de a arăta că poziția credinciosului Noului Legământ este cu mult mai înaltă decât poziția credinciosului Vechiului Legământ simplu pentru că Hristos l-a așezat într-un legământ bazat pe  promisiuni mai bune.

Din pricina naturii legământului legalistic sub care a slujit Aaron, în mod deliberat slujba lui a fost desemnată să le aducă aminte oamenilor de păcat (Evrei 10:3, 4). Acesta a fost scopul afirmat al acestui legământ și al slujbei sale. Slujba Marelui nostru Preot ne reamintește că „păcatele noastre nu ne vor mai fi ținute în seamă” (Evrei 10:18). Noi nu mai avem nevoie de o altă Zi a Ispășirii (Evrei 10:2) pentru că Vechiul Legământ care ne condamna a fost împlinit și dat la o parte în Hristos. Aceasta este nădejdea noastră sigură datorită legământului de har pe care El l-a stabilit prin sângele jertfei Sale.

În cele din urmă, este necesar să ne reamintim că nici spiritualitatea inimii unui israelit luat ca individ, nici spiritualitatea inimii poporului luat ca grup, nu au ceva de a face cu „răscumpărarea” lui Israel din Egipt și formarea lui ca popor a lui Dumnezeu sub legea dată la Sinai.

În realitate ei au fost un grup de rebeli mândri, individualiști și egoiști. Ei au fost formați și susținuți ca popor doar datorită descendenței lor fizice din Avraam și Iacov. Dumnezeu a făcut aceasta ca împlinire a promisiunii Lui făcută lui Avraam și de asemenea pentru împlinirea planului Său de a-l aduce pe Mesia dintr-un popor anume desemnat.

Stabilirea celor șase puncte de mai sus nu este nici pe departe atât de ușor pe cât își imaginează cei mai mulți oameni. Totuși, stabilirea punctelor noastre poate fi realizată dacă rămânem alipiți de textele Bibliei. Separarea seminței fizice și spirituale a lui Avraam de binecuvântările speciale de legământ promise fiecărei semințe este esențială unei corecte înțelegeri a Bibliei. Așa cum am afirmat anterior, aceasta este inima diferenței dintre Teologia Legământului exprimată în Westminster Confession of Faith (Mărturisirea de Credință de la Westminster) și Dispensaționalismul așa cum este el afirmat în Scofield Reference Bible (Biblia cu referințe Scofield).

Faptul anterior este principalul motiv pentru care devine literal imposibil pentru ca cele două puncte de vedere să fie susținute în același timp. Un teolog al legământului dispensaționalist este o imposibilitate. Cei mai mulți oameni vor fi de acord cu ultima afirmație pentru că ea este evidentă. Însă este la fel de evident pentru mine, dar nu la fel de evident pentru câțiva din prietenii mei baptiști, că tot astfel este imposibil să fii un teolog al legământului baptist. Eu nu cred că un baptist reformat poate crede Teologia Legământului din Westminster Confession la fel cum nu poate crede Dispensaționalismul afirmat în Scofield Reference Bible. Contrar modului cum gândesc mulți, Dispensaționalismul și Teologia Legământului nu sunt singurele opțiuni. Mulți oameni au învățat în ultimii zece ani acest fapt, iar mult mai mulți îl învață în fiecare zi!

După ce am spus cele de mai sus, cred că ar trebui să adaug că este imposibil să afirm și să mențin cele șase distincții pe care tocmai le-am prezentat fără definirea și acceptarea clară a faptului că atunci când Hristos și-a încheiat lucrarea Sa de ispășire a avut loc o schimbare atât dispensațională cât și de legământ. În realitate aceasta este opțiunea biblică atât pentru Dispensaționalism cât și pentru Teologia Legământului pe care eu, baptist care sunt în totalitate reformat în teologie, o văd clar în Cuvântul lui Dumnezeu. Observați că eu am spus „reformat” și nu am spus susținător al „Teologiei Legământului”. Nu puneți niciodată semnul egalității între Teologia Legământului și Teologia Reformată. Un baptist poate să o susțină cu consistență pe ultima, dar trebuie să fie abundent inconsistent în a susține Teologia Legământului formulată de Westminster Confession of Faith. Noi respingem complet doctrina sacralismului susținută de reformatori, dar cădem de acord în totalitate cu privire la doctrina suveranității lui Dumnezeu în mântuire. De asemenea suntem de acord cu punctul de vedere asupra Legii pe care l-au avut Luther și Calvin. Poziția reformatorilor este mult mai aproape de punctul de vedere pe care noi îl avem decât este față de cel al puritanilor care le-au urmat.

Mi se pare că generația noastră nu ar trebuie să facă nimic altceva decât să termine treaba pe care Reforma a început-o într-un mod așa de glorios, dar din care s-au oprit atunci când în loc să continue ceea ce începuseră au ridicat sabia de oțel. Trebuie să înlăturăm eroarea care a mai rămas, în special principiul sacralismului, de care reformatorii și puritanii au rămas agățați după ce au părăsit Roma. Câteva remarci pe care le-am făcut în introducere merită repetate aici:

Ei [reformatorii și puritanii] au reformat pe deplin mesajul justificării prin credință al evangheliei, dar au eșuat să reformeze câteva alte doctrine. Ei au aruncat la o parte justificarea prin faptele legii, dar au susținut sfințirea prin lege. Ei au aruncat la o parte autoritatea bisericii asupra sufletului, dar s-au agățat de autoritatea bisericii asupra conștiinței. Ei au lăsat deoparte puterea preoțească dar au păstrat clericalismul. Ei au respins autoritatea tradiției bisericii (și infailibilitatea papală) dar au înlocuit-o cu crezurile oamenilor care au devenit în biserică autoritate (tradiție) infailibilă. În realitate ei au înlocuit un papă cu două picioare cu un papă de hârtie. Ei au strigat „Sola Scriptura” în timp ce-și agitau crezul într-o mână și sabia în cealaltă mână (din cartea When Should A Christian Leave a Church? by John G. Reisinger, Sound of Grace, p. 21).

8

CUI I-AU FOST FĂCUTE PROMISIUNILE?

Aceasta este întrebarea la care ne reîntoarcem mereu. Care este sămânța lui Avraam căreia i-au fost făcute promisiunile? Cine este „copilul legământului” care din pricina relației sale cu Avraam are toate drepturile să pretindă binecuvântările legământului? Probabil cel mai bun mod de a înțelege aceasta este să începem cu poporul Israel. Din fericire în ceea ce-l privește pe Israel avem un răspuns clar textual pentru această întrebare.

Să ne uităm mai atent la Romani 9:6, 7. Acesta este pasajul cheie care ne va ajuta să vedem că poporul fizic Israel, în ciuda tuturor promisiunilor și privilegiilor lui unice, nu a fost niciodată sub un „legământ veșnic al harului”. Ei au fost într-adevăr un popor special, dar în nici un caz ei nu au fost un popor spiritual. În interiorul poporului au fost indivizi spirituali, dar poporul în cea mai mare parte a fost neregenerat. Ei au fost ca popor exact așa cum i-am denumit: o sămânță „naturală specială” a lui Avraam chiar dacă pierdută sau nemântuită. Ei erau speciali și diferiți de toate celelalte semințe fizice ale lui Avraam, dar ei erau la fel de nespeciali și nediferiți atunci când au fost comparați cu sămânța spirituală a lui Avraam. Acest adevăr îl subliniază Pavel în Romani 9. Textul următor este unul cheie:

Dar aceasta nu înseamnă că a rămas fără putere Cuvântul lui Dumnezeu. Căci nu toți cei ce se coboară din Israel, sunt Israel; și, măcar că sunt sămânța lui Avraam, nu toți sunt copiii lui Avraam; ci este scris: „În Isaac vei avea o sămânță, care-ți va purta numele.” (Romani 9:6- 7)

Indiferent de promisiunile care i-au fost făcute lui „Israel” în Vechiul Legământ, trebuie să învățăm cum să aplică principiul „nu toți cei ce se coboară din Israel, sunt Israel” în toate situațiile în care Dumnezeu s-a raportat la poporul format din cei doisprezece fii ai lui Iacov. Nu toate semințele lui Avraam sunt considerați „copiii” lui sau adevărata sămânță care moștenește promisiunea. Aceasta este adevărat indiferent de poziția teologică pe care o avem, și este la fel de adevărat în scripturile Noului Testament pe cât este de adevărat în scripturile Vechiului Testament. Să ne uităm cu atenție la argumentul lui Pavel din Romani 9.

Romani 8 este cel mai măreț capitol din Biblie legat de siguranța și securitatea mântuirii. El declară certitudinea mântuirii finale a fiecărei persoane alese și chemate de Dumnezeu într-o relație mântuitoare. Ultimele versete sunt un cor de Aleluia cu o singură temă. Este ca și cum Pavel ar spune: „nimic din cer sau de pe pământ nu poate distruge sau vătăma un suflet care este într-o legătură de legământ cu Dumnezeu!” Obiecția evidentă la tot ceea ce a spus Pavel în Romani 8 este „lepădarea” poporului Israel. Nu a rupt Dumnezeu legământul cu poporul Său atunci când i-a lepădat și s-a întors către Neamuri?

Romani 9-11 tratează cu întrebarea aceasta în lumina scopurilor veșnice ale lui Dumnezeu așa cum sunt ele văzute în scripturile Vechiului Testament și în istorie. Pavel arată că Dumnezeu nu a fost în vreun fel necredincios promisiunilor Sale de legământ. Dumnezeu nu a eșuat în a-și ține vreun legământ și nici nu o va face. „Cu toate acestea”, declară Pavel, „Dumnezeu nu a promis niciodată cuiva vreo binecuvântare spirituală pe baza nașterii trupești.” Aceasta este inima întregii probleme! Cuvintele lui Pavel se aplică fiecărui copil evreu născut în poporul Israel, iar cuvintele sale se aplică de asemenea astăzi fiecărui copil născut din părinți creștini. Dacă acest principiu este prins și mai apoi este aplicat consecvent, nu se va mai discuta despre „un popor de legământ” (poporul Israel) sau „copii legământului” (copiii fizici ai celor credincioși).

Orice promisiune în parte care aduce o binecuvântarea spirituală vreunui individ cere ca acel individ să creadă în mod personal promisiunea. Israel nu a moștenit binecuvântarea promisă pentru că ei „nu au căutat-o prin credință” (Romani 9:23). Cu alte cuvinte, ei au respins mesajul evangheliei pe care strămoșul lor Avraam l-a crezut mântuitor.

Inima lui Romani 9-11 declară necesitatea absolută a credinței personale pentru a primi oricare din binecuvântările promise de Dumnezeu. Acest lucru a fost adevărat în orice dispensație și sub orice legământ și este adevărat pentru orice persoană fie evreu fie dintre neamuri, fie că este născut din părinți credincioși sau părinți necredincioși. Adevărata sămânță a lui Avraam este reprezentată de toți credincioșii născuți din nou, fără nicio excepție! Până nu vedem pocăință și credință într-o persoană, nu ar trebui să vorbim despre cineva ca fiind un moștenitor al vreunei promisiuni spirituale făcută lui Avraam și seminței sale.30

În final, atunci când Pavel spune că „nu toți cei ce se coboară din Israel sunt Israel” arată simplu că există diferență între oamenii care au privilegii speciale și oamenii care de fapt posedă har. Fiecare israelit s-a bucurat de privilegii mari din pricina nașterii sale fizice (Romani 3:1-3), dar nici un israelit (nici altcineva) nu a posedat vreodată un statut spiritual special și nu a primit o binecuvântare spirituală fără pocăință și credință. Dumnezeu nu a promis niciodată vreunui israelit vreo singură binecuvântare spirituală doar pentru că a fost israelit. Niciodată nașterea fizică nu i-a așezat pe ei, sau pe oricine altcineva, înaintea lui Dumnezeu într-o categorie spirituală separată sau specială. Cu certitudine Israel, ca popor ales de Dumnezeu, a fost într-o categorie fizică separată și a avut oportunități spirituale speciale, dar el nu a fost înaintea lui Dumnezeu într-o poziție spirituală specială. Atunci când Dumnezeu a lepădat poporul evreu, El nu și-a negat promisiunea și nici nu a eșuat în a-și ține legământul. El nu a rupt sau dezonorat relația Sa „specială de legământ” cu Israelul, pentru că acest legământ și această relație erau pur condiționale, iar Israelul nu a îndeplinit niciodată termenii.

Apostolul nu lasă problema într-o zonă abstractă. El prezintă o ilustrație concretă tocmai pentru a defini problema. Punctul central al ilustrației sale este că „Israelul din interiorul Israelului” este o problemă a alegerii suverane (Romani 9:11) și chemării eficace (Romani 9:24), și de aceea nu are nimic de a face cu descendența fizică. Trebuie să vedem clar acest fapt și să ne ținem strânși de el! El este cheia biblică care descuie multe pasaje ale Scripturii. Nici dispensaționalismul și nici teologia legământului nu aplică într-o manieră consecventă acest adevăr sistemului lor teologic.

Este important de observat că Pavel nu demonstrează și nu dovedește doctrina alegerii comparând un „copil al legământului” (sămânța lui Avraam) cu un „copil care nu aparține legământului” (neamurile), ci compară doi copii ai „legământului”. Acești copii ai legământului nu sunt doi copii ai legământului obișnuiți, ei sunt nepoții gemeni ai lui Avraam însuși, la fel cum ei sunt copiii autentici ai credinciosului Isaac. Dacă au fost vreodată doi copii ai legământului de sânge albastru, aceștia ar trebui să fie nepoții gemeni ai bărbatului cu care s-a făcut legământul prima dată. În această ilustrație Pavel îi folosește pe nepoții gemeni ai lui Avraam cu scopul de a demonstra fără nicio îndoială că moștenirea promisiunilor adevărate ale lui Dumnezeu nu are nimic de a face cu a fi un așa numit copil al legământului, nici cu a fi însemnat și pecetluit cu semnele legământului - chiar cu circumcizia semnul rânduit de Dumnezeu al legământului care a fost pus peste Avraam, fiul său Isaac și nepoții săi gemeni.

Ba mai mult; tot așa a fost cu Rebeca. Ea a zămislit doi gemeni numai de la părintele nostru Isaac. Căci, măcar că cei doi gemeni nu se născuseră încă, și nu făcuseră nici bine nici rău, – ca să rămână în picioare hotărârea mai dinainte a lui Dumnezeu, prin care se făcea o alegere, nu prin fapte, ci prin Cel ce cheamă, – s-a zis Rebecăi: „Cel mai mare va fi rob celui mai mic”, după cum este scris: „Pe Iacov[‚copilul de legământ’ mai tânăr] l-am iubit, iar pe Esau [‘copilul de legământ’ mai mare] l-am urât.” (Romani 9:10-13)

În această ilustrație Pavel ne spune exact care este semnificația expresiei „nu toți cei ce coboară din Israel sunt Israel”. Nimic din ceea ce Dumnezeu a promis vreodată sau a stabilit prin legământ cu poporul Israel nu a garantat în vreun fel că ei, sau copiii lor, vor primi binecuvântări spirituale. Ei au avut privilegii, dar nu au avut certitudinea binecuvântărilor. Ei au avut oportunități spirituale dar prin naștere ei nu s-au aflat într-o categorie spirituală specială. Esau a avut parte de toate privilegiile pe care le-a avut și Iacov. De fapt el a avut mai multe privilegii (el era fiul mai mare și avea dreptul de întâi născut), dar Esau nu a fost parte a „seminței lui Avraam căruia i-au fost făcute promisiunile”, chiar dacă era un adevărat copil fizic al lui Avraam. Esau a primit „semnul legământului”, dar el nu a fost un adevărat copil al legământului. Dumnezeu nu și-a stabilit cu Esau legământul Său chiar dacă promisiunea legământului a fost stabilită cu tatăl său credincios (Isaac) și bunicul său credincios (Avraam). Dacă Esau este cu adevărat un copil al legământului în toate sensurile posibile, atunci Scriptura învață clar că Dumnezeu îi urăște pe câțiva din copiii legământului (Romani 9:13)!

Dacă am surprins cu adevărat argumentul de bază al lui Pavel din Romani 9-11, avem răspunsul la multe din problemele aparente pe care nu le pot rezolva nici sistemul dispensaționalist și nici cel al teologiei legământului. În aceste capitole, Pavel ilustrează principiul de bază care guvernează toată Scriptura, și anume că harul lui Dumnezeu este în totalitate necondiționat, și absolut nimic, incluzând toate privilegiile listate în Romani 9:4-5, nu garantează vreunei persoane vreo binecuvântare spirituală. Un iudeu nu putea cere ceva din partea lui Dumnezeu pe baza nașterii sale fizice și circumciziei, mai mult decât putea cere Esau pe baza nașterii și circumciziei. Nici un preot sau profet nu putea garanta unui părinte evreu că Dumnezeu a promis în legământul circumciziei, lui sau copilului său, mai mult decât i-a promis lui Isaac ca tată credincios sau lui Esau fiul său circumcis. Același lucru este valabil pentru un părinte creștin, doar dacă el are parte de o promisiune diferită de cea dată lui Avraam însuși.

Un părinte creștin nu poate apela la legământul făcut cu Avraam și sămânța lui și să pretindă pentru așa numitul său copil al legământului mai mult decât a pretins Isaac, părintele credincios, pentru Esau copilul său al legământului. Dacă a fost vreodată un părinte credincios care să aibă dreptul să pretindă că ambii lui copii au fost parte a seminței lui Avraam și sub legământ, acesta a fost Isaac, însuși fiul lui Avraam!

Acum când Calvarul și Rusaliile au stabilit că toți cei „născuți din Dumnezeu” sunt adevăratul popor al Noului Legământ, termenul „copil al legământului” este un termen la fel de nebiblic și inutil precum „popor de legământ” (Evrei 8:6-11). Astăzi nu mai este un popor al legământului în vreun sens fizic. Nimeni nu poate înlocui Trupul spiritual al lui Hristos cu poporul fizic Israel. Calvarul și Rusaliile au stabilit poporul spiritual al lui Dumnezeu ca fiind o entitate spirituală complet nouă (Efeseni 2:11-22). Așa cum vedea mai târziu, că adevăratul „popor al lui Dumnezeu” este Biserica.

9

LEGĂMÂNTUL AVRAAMIC

Este timpul să examinăm legământul avraamic însuși și să vedem exact ce a fost promis în acest legământ și cum se raportează promisiunile la poporul Israel și la credincioșii din zilele noastre. Geneza 12:1-3 înregistrează prima promisiune făcută lui Avraam.

Domnul zisese lui Avram: „Ieși din țara ta, din rudenia ta, și din casa tatălui tău, și vino în țara pe care ți-o voi arăta. Voi face din tine un neam mare, și te voi binecuvânta; îți voi face un nume mare, și vei fi o binecuvântare. Voi binecuvânta pe cei ce te vor binecuvânta, și voi blestema pe cei ce te vor blestema; și toate familiile pământului vor fi binecuvântate în tine.” (Geneza 12:1-3)

Lucrurile menționate specific în acest text care sunt de o importanță majoră în studiul nostru sunt promisiunile privitoare la un neam mare, țara și toate familiile pământului vor fi binecuvântate în tine. Am stabilit deja faptul că ultimul lucru menționat este promisiunea evangheliei lui Hristos însuși. Această promisiune particulară nu se poate referi la Israelul fizic decât dacă el este mijlocul prin care Mesia este adus în lume. Ne vom ocupa mai întâi de țara promisă.

ȚARA PROMISĂ

Țara nu este promisă în Geneza 12:1- 3. Lui Avraam doar i se spune să meargă „în țara pe care ți-o voi arăta”. După ce el ajunge în țara Canaanului, atunci Dumnezeu îi promite specific că acea țară îi va aparține lui și seminței sale.

Avram a străbătut țara până la locul numit Sihem, până la stejarul lui More. Canaaniții erau atunci în țară. Domnul S-a arătat lui Avram, și i-a zis: „Toată țara aceasta o voi da seminței tale.” Și Avram a zidit acolo un altar Domnului, care i Se arătase. (Geneza 12:6-7)

După ce Avraam și Lot s-au despărțit, Dumnezeu îi reafirmă lui Avraam promisiunea conform căreia sămânța lui va moșteni țara. Dumnezeu adaugă acum că moștenirea va fi „în veac”. Este imposibil să nu observi că esența promisiunii făcute de Dumnezeu lui Avraam implică următoarele:

1. Țara fizică.

2. Copiii naturali sunt sămânța care va moșteni acea țară.

3. Moștenirea țării va fi „în veac”.

Personal cred că scripturile Noului Testament fac din țara fizică un tip al odihnei spirituale, iar din israelit un tip al adevăratului credincios. Cu toate acestea, nu putem ajunge la această concluzie din vreun indiciu al scripturilor Vechiului Testament. Dacă scripturile Vechiului Testament ar fi fost tot ce am fi avut, ar fi fost foarte ușor să susținem aceleași lucruri pe care le susțin dispensaționaliștii cu privire la Israel și țara Palestinei. Următoarea descriere a unei țări fizice reale este mesajul uniform al scripturilor Vechiului Testament:

Domnul a zis lui Avram, după ce s-a despărțit Lot de el: „Ridică-ți ochii, și, din locul în care ești, privește spre miazănoapte și spre miazăzi, spre răsărit și spre apus; căci toată țara pe care o vezi, ți-o da ție și seminței tale în veac. Îți voi face sămânța ca pulberea pământului de mare; așa că, dacă poate număra cineva pulberea pământului, și sămânța ta va putea să fie numărată. Scoală-te, străbate țara în lung și în lat; căci ție ți-o voi da”. (Geneza 13:14-17)

În Geneza 15:6-7 Dumnezeu reafirmă atât promisiunea seminței, care nu poate fi numărată, cât și a țării, afirmând în mod clar că acesta a fost și scopul scoaterii lui Avraam din ținutul Ur:

Domnul i-a mai zis: „Eu sunt Domnul, care te-am scos din Ur din Haldea, ca să-ți dau în stăpânire țara aceasta.” (Geneza 15:7)

Parte a motivului pentru care țara este dăruită ca o moștenire veșnică este faptul că în felul acesta s-ar putea menține poporul special sau moștenirea umană, din care va veni Mesia.

În versetele de la 8 la 17 avem înregistrat legământul pe care Dumnezeu l-a făcut cu Avraam, iar versetul 18 afirmă din nou că esența acestui legământ este țara fizică. Dispensaționalismul insistă că aceasta este o promisiune „necondiționată” care nu a fost niciodată împlinită literal și de aceea este încă în vigoare cu referință la poporul fizic Israel. Textul oferă granițele specifice ale țării:

În ziua aceea, Domnul a făcut un legământ cu Avram, și i-a zis: „Seminței tale dau țara aceasta, de la râul Egiptului până la râul cel mare, râul Eufrat ...” (Geneza 15:18)

În tot capitolul nu există nici o menționare a „binecuvântării către toate neamurile”. Sunt sigur că vedeți semnificația acestui fapt.

Geneza 17 înregistrează reafirmarea de către Dumnezeu a promisiunilor și a legământului făcut cu Avraam în Geneza 15:18. Numele lui Avram este schimbat în Avraam și promisiunea seminței care nu poate fi numărată este reafirmată în versetele de la 1 la 5. Versetul enumeră trei binecuvântări distincte pe care Dumnezeu i le promite lui Avraam:

„Te voi înmulți nespus de mult; voi face din tine neamuri întregi; și din tine vor ieși împărați.” (Geneza 17:6)

Observați cu atenție că promisiunea dată lui Avraam în prima parte a acestui capitol este aproape identică cu promisiunea făcută lui Ismael în ultima parte:

Dar și cu privire la Ismael te-am ascultat. Iată, îl voi binecuvânta, îl voi face să crească, și îl voi înmulți nespus de mult; doisprezece voievozi va naște, și voi face din el un neam mare. (Geneza 17:20)

Geneza 25:12-18 consemnează împlinirea promisiunii date lui Ismael în textul anterior:

Iată spița neamului lui Ismael, fiul lui Avraam, pe care-l născuse lui Avraam Egipteanca Agar, roaba Sarei. … Aceștia sunt fiii lui Ismael; acestea sunt numele lor, după satele și taberele lor. Ei au fost cei doisprezece voievozi, după neamurile lor. (Geneza 25:12, 16)

Versetele 7 și 8 din Geneza 17 sunt versete foarte importante din mai multe motive. Trebuie să observăm cu grijă ce anume este promis:

Voi pune legământul Meu între Mine și tine și sămânța ta după tine din neam în neam; acesta va fi un legământ veșnic, în puterea căruia, Eu voi fi Dumnezeul tău și al seminței tale după tine. Ție, și seminței tale după tine, îți voi da țara în care locuiești acum ca străin, și anume îți voi da toată țara Canaanului în stăpânire veșnică; și Eu voi fi Dumnezeul lor. (Geneza 17:7-8)

Aceste cuvinte sunt foarte clare și foarte instructive. Ele sunt inima reafirmării legământului și promisiunilor avraamice. Din nou observăm absența promisiunii privitoare la „binecuvântarea tuturor neamurilor”. Câteva alte lucruri sunt de asemenea importante.

În primul rând, expresia „voi pune legământul Meu” din Geneza 17:7 este făcută semințelor, la plural. Ea vorbește despre „din neam în neam”. Scripturile Noului Testament ne spun că „sămânța ta” din versetul 7 se referă la Isaac ca sămânță spirituală. Acest lucru devine clar când compari textele din Romani 9:7 și Geneza 17:18-21:

Și Avraam a zis lui Dumnezeu: „Să trăiască Ismael înaintea Ta!” Dumnezeu a zis: „Cu adevărat, nevasta ta Sara îți va naște un fiu; și-i vei pune numele Isaac. Eu voi încheia legământul Meu cu el, ca un legământ veșnic pentru sămânța lui după el. Dar și cu privire la Ismael te-am ascultat. Iată, îl voi binecuvânta, îl voi face să crească, și îl voi înmulți nespus de mult; doisprezece voievozi va naște, și voi face din el un neam mare. Dar legământul meu îl voi încheia cu Isaac, pe care ți-l va naște Sara la anul pe vremea aceasta.” (Geneza 17:18-21)

... și, măcar că sunt sămânța lui Avraam, nu toți sunt copiii lui Avraam; ci este scris: „În Isaac vei avea o sămânță, care-ți va purta numele.” (Romani 9:7)

Romani 9:7 citează de fapt Geneza 21:12 unde Dumnezeu repetă același lucru cu privire la Ismael și Isaac. Expresia „Eu voi încheia legământul Meu” este cea care face diferențierea între diferitele semințe fizice. Distincția este cu privire la linia seminței care va fi purtătoarea lui Mesia cel promis. După Iacov, această desemnare a unui fiu anume este discontinuă. Odată ce Israel este format ca popor, promisiunea unui Mesia este preluată în Legământul Mozaic și devine proprietatea întregului popor ca popor.

Al doilea lucru de observat în Geneza 17:7, 8, este adăugarea cuvântului în veac / veșnic. Observați că în versetul 7 Dumnezeu încheie legământul Său cu Avraam și sămânța lui ca un legământ veșnic și promite să fie „Dumnezeul lui și al seminței sale după el.”

Voi pune legământul Meu între Mine și tine și sămânța ta după tine din neam în neam; acesta va fi un legământ veșnic, în puterea căruia, Eu voi fi Dumnezeul tău și al seminței tale după tine. (Geneza 17:7)

În versetul 8 Dumnezeu îi promite lui Avraam și seminței sale toată țara Canaanului în stăpânire veșnică, iar apoi repetă promisiunea de a fi „Dumnezeul lor”:

Ție, și seminței tale după tine, îți voi da țara în care locuiești acum ca străin, și anume îți voi da toată țara Canaanului în stăpânire veșnică; și Eu voi fi Dumnezeul lor. (Geneza 17:8)

Din punct de vedere exegetice este imposibil să separi aceste expresii „țara promisă”, „legământul veșnic” și promisiunea de a fi „Dumnezeul lor”. Expresia „semințele” din versetele 7 și 8 trebuie să facă referire la același popor. Dumnezeu a promis că va da țaraCanaanului în stăpânire veșnică aceluiași popor, căruia i-a promis că va fi Dumnezeul lor iar ei vor fi poporul Lui. Nu putem lua și alege ceea ce se potrivește modei noastre teologice și nici nu putem spiritualiza parte a acestui verset și naturaliza restul fără o dovadă clară a scripturilor Noului Testament, care să dovedească că acesta este modul în care apostolii l-au înțeles. În încercarea de a dovedi că progeniturile lor fizice sunt totuși incluse în „Legământul lui Dumnezeu (al harului) făcut cu Avraam”, Teologia Legământului folosește versetul șapte ca un text doveditor cheie. Cu toate acestea, ei vor ignora faptul că acest verset opt vorbește aceluiași popor căruia i s-a promis ca stăpânire veșnică țara fizică a Palestinei. Pe de altă parte, dispensaționalismul va folosi versetul 8 pentru a dovedi că în viitor iudeii fizici au promisă în mod necondiționat țara Palestinei.

Din Geneza 17 în tot restul scripturilor Vechiului Testament, țara va ocupa unul din aspectele centrale ale legământului pe care Dumnezeu l-a făcut cu Avraam și sămânța lui. De fapt, ea este caracteristica centrală. Acest ne conduce să punem și să răspundem unei întrebări esențiale, „Promisiunea cu privire la „țară” trebuie înțeleasă în sens fizic și trebuie de asemenea așteptată o împlinire firească a acesteia; sau trebuie înțeleasă în sens spiritual și ca avându-și împlinirea în Hristos și în Evanghelie?” Deducem din Evrei 4: 11 că țara promisă și-a găsit deja împlinirea ca certitudine în „odihna lui Hristos”, dar că nu a experiment o împlinire totală? Sunt convins că nu mai trebuie să menționez câte de multe implicații și consecințe profunde conține această întrebare!

CÂT DE LUNG ESTE „VEȘNIC”?

Înainte de a privi la aspectul promisiunii țării, haideți să privim la cuvântul veșnic. Este clar ca lumina zilei că țara Canaanului i-a fost promisă lui Avraam și seminței lui ca o stăpânire veșnică. Putem să nu fim de acord asupra modului în care scripturile Noului Testament interpretează acest fapt, dar dacă nu admitem că Dumnezeu a făcut o promisiune lui Avraam și seminței lui de a le da o țară fizică veșnică vom nega adevăratele cuvinte ale Scripturii scrise în Geneza 17:7, 8.

Dacă înțelegem clar modul în care scripturile Vechiului Testament folosesc acest cuvânt veșnic, ne va fi de ajutor pentru înțelegerea țării promise. Cum trebuie să înțelegem faptul că lucrurile veșnice nu numai că nu au dăinuit veșnic, dar că nici nu au fost gândite și plănuite pentru a dăinui veșnic? Cuvântul veșnic este folosit cu privire la multe lucruri promise sub Vechiul Legământ, iar scripturile Noului Testament dovedesc clar că multe din acele lucruri veșnice nu doar că s-au sfârșit, ci despre ele s-a profețit clar că se vor sfârși atunci când Hristos va veni. Dacă listăm câteva din aceste lucruri veșnice ne va ajuta să înțelegem cum este folosit cuvântul în Geneza 17: 7, 8 și faptul acesta va arunca în schimb o lumină necesară asupra țării promise însăși.

1. Preoția Aaronică a fost formată să fie o „preoție veșnică”, dar clar ea a luat sfârșit. Textul următor ne poate da un indiciu atunci când este adăugată expresia „de-a lungul generației lor”, ca o posibilă explicație a cât de mult va ține cu adevărat preoția veșnică:

… și ungerea lor îi va califica pentru o preoție continuă de-a lungul generațiilor lor. (Exodul 40:15 TBS)

Acesta va fi pentru el și pentru sămânța lui după el legământul unei preoții veșnice ... (Numeri 25:13)

Aici cuvântul veșnic este folosit pentru a arăta scopul și angajamentul lui Dumnezeu către Aaron și fiii lui conform căruia ei vor fi preoții Lui „pe vecie”. Știm clar că preoția Aaronică a încetat odată cu moartea lui Hristos și formarea la Rusalii a Trupului lui Hristos.

2. Paștele a fost instituit să fie o „sărbătoare veșnică”.

Și pomenirea acestei zile s-o păstrați, și s-o prăznuiți printr-o sărbătoare în cinstea Domnului; s-o prăznuiți ca o lege veșnică pentru urmașii voștri. (Exodul 12:14)

Toate ritualurile, ceremoniile și slujbele de la Cortul întâlnirii au fost rânduite să țină‚ o veșnicie’ (Exod 27:21).

3. Sabatul era un „semn veșnic”.

Copiii lui Israel să păzească Sabatul, prăznuindu-l, ei și urmașii lor, ca un legământ necurmat. Aceasta va fi între Mine și copiii lui Israel un semn veșnic … (Exodul 31:16- 17)

4. Semnul „circumciziei” a fost un semn veșnic. A fost dat ca semnul țării promise „veșnice” (Geneza 17:8).

Va trebui tăiat împrejur atât robul născut în casă cât și cel cumpărat cu bani; și astfel legământul Meu să fie întărit în carnea voastră ca un legământ veșnic. (Geneza 17:13)

Știm cu siguranță că nici unul din lucrurile de mai sus nu au ținut veșnic. De asemenea știm că Dumnezeu nu a intenționat niciodată ca ele să dăinuie veșnic. Devine evident că în oricare din pasajele scripturilor Vechiului Testament cuvântul „veșnic” nu poate semnifica „fără sfârșit”. Dacă noi insistăm că totuși el ar însemna lucrul acesta, atunci fie Dumnezeu a folosit cuvântul greșit, fie noi nu înțelegem cum a dorit El să fie înțeles cuvântul. Sunt conștient că este dificil ca acest aspect să se potrivească în cadrul hermeneuticii dispensaționaliste, dar cu toate acestea el este un fapt biblic clar.

Preoția veșnică a lui Aaron a fost desființată în Hristos. Sărbătoarea Paștelui veșnic a fost desființată atunci când a fost oferit adevăratul Miel pascal, slujbele veșnice ale cortului au fost doar tipuri ale adevăratei slujiri veșnice a lui Hristos, ziua de sabat veșnică dată lui Israel ca semn al legământului mozaic a fost o imagine minunată a odihnei noastre veșnice în Hristos, adevăratul nostru Sabat (Evrei 4:1-11), iar circumcizia în carne a fost un tip al regenerării sau circumciziei inimii. Este clar că nici unul din aceste lucruri nu a fost menit să fie permanent și totuși scripturile Vechiului Testament afirmă specific că toate aceste lucruri au fost să dureze pentru totdeauna sau veșnic. Ce regulă a logicii interpretării violăm atunci când noi vedem țara promisă veșnic în același fel în care vedem celelalte lucruri veșnice menționate anterior?

Din scripturile Noului Testament devine perfect clar că, în funcție de context, trebuie să înțelegem cuvântul veșnic în unul din cele două moduri.

1. Veșnic poate însemna că ceva este dat ca un „tip” fizic și temporar a altceva care este spiritual și veșnic. Lucrul promis devine cu adevărat veșnic atunci când își găsește împlinirea în anti-tipul lui. Israel este „pe vecie” un popor al lui Dumnezeu așa cum el își găsește împlinirea în biserică, adevăratul „Israel al lui Dumnezeu”. Aaron este cu adevărat un preot „veșnic” așa cum el își găsește împlinirea în Hristos Marele nostru Preot. Sabatul este un semn veșnic așa cum își găsește împlinirea în mântuirea sau odihna veșnică în Hristos. Într-adevăr poporul lui Dumnezeu va locui pe vecie în siguranță în adevărata țară sfântă așa cum ei se odihnesc etern în Hristos.

2. Cuvântul veșnic poate de asemenea însemna că ceva va ține atât de mult cât ține legământul sub care a fost instituit acel lucru. O schimbare în legământ schimbă tot ceea ce se găsește sub acel legământ (Evrei 7:11, 12).

Rezultatul final, așa cum se raportează la discuția noastră, este același indiferent de punctul de vedere pe care îl abordăm. Dacă cuvântul veșnic înseamnă fie unul, fie ambele sau niciunul din sensurile anterioare, un lucru este absolut clar: în multe dintre scripturile Vechiului Testament cuvântul veșnic nu poate însemna „fără sfârșit”. Scripturile Noului Testament afirmă în mod specific că cele mai multe din lucrurile veșnice sub Vechiul Legământ au încetat fără doar și poate atunci când a venit Hristos. Atunci când Noul Legământ a înlocuit Vechiul Legământ, el a înlocuit de asemenea tot ceea ce Vechiul Legământ a adus în ființă. Acesta este un fapt clar al Noului Legământ care trebuie recunoscut și implementat în gândirea noastră teologică.

Paștele a fost cel care a marcat începutul lui Israel ca popor (Exod 12). Sabatul a fost semnul legământului care a stabilit relația unică a lui Israel cu Dumnezeu făcându-l un popor special (Exod 31:12-17; Deuteronom 5:15; Ezechiel 20:12, 20). Toată ceremonia preoției a fost construită în jurul „păcatelor comise” sub Vechiul Legământ (Evrei 9:15) care a fost găzduit în Chivotul Legământului în spatele perdelei, în Sfânta Sfintelor. Toate aceste lucruri luate împreună sunt cele care fac ca Israelul să fie un popor veșnic special și separat. Poporul veșnic, preoția veșnică și semnul veșnic au încetat atunci când a fost împlinit în Hristos Vechiul Legământ care le-a instaurat. Ante-tipurile tuturor acestor lucruri sunt cu adevărat instaurate veșnic pentru că ele sunt construite pe un nou și cu adevărat veșnic legământ (Matei 26:28; Evrei 13:20) care nu are nevoie în vreun fel de a fi modificat, completat sau schimbat. Acesta este adevăratul legământ despre care se vorbește în Evrei 13:20 și care nu va fi vreodată înlocuit. El este un legământ care cu adevărat nu va avea sfârșit!

Sfâșierea perdelei de sus până jos a avut loc în următoarea secundă în care adevăratul Miel pascal „și-a dat duhul” (Matei 27:50, 51). Adevăratul Mare Preot nu doar s-a dus în spatele perdelei, ci El a înlăturat-o complet. Trebuie să vedem acest moment specific de timp și acest eveniment plin de semnificație ca începutul administrării Noului Legământ de către Hristos și sfârșitul Vechiului Legământ împreună cu tot ceea ce instaurase acesta. Și totul trebuie să includă fiecare lucru veșnic menționat sub Vechiul Legământ.

Dispensaționaliștii au dreptate atunci când insistă că inima Legământului avraamic așa cum este exprimată în limbajul scripturilor Vechiului Testament este promisiunea că „Israel va moșteni pe veșnicie țara Canaanului”. Legământul care promite aceasta a fost tăiat în Geneza 15, iar limbajul folosit în acest legământ descrie cu precizie granițele specifice ale țării promise lui Avraam și seminței lui. Doar revelația specială din partea lui Dumnezeu poate permite cuiva să spiritualizeze țara promisă din legământul Avraamic din textul următor:

În ziua aceea, Domnul a făcut un legământ cu Avram, și i-a zis: „Seminței tale dau țara aceasta, de la râul Egiptului până la râul cel mare, râul Eufrat ... (Geneza 15:18)

Nu dovedește în vreun fel că „toate acestea au fost deja împlinite” atunci când citezi textul din Iosua 23:13 sau alte texte asemănătoare. În zilele lui David, cu mult după ce a fost scris Iosua 23:13, împlinirea „legământului lui Avraam” era înțeleasă ca fiind viitoare, iar inima promisiunii era încă în termenii aceleiași țări dată ca o moștenire veșnică poporului Israel. Din nou cuvintele sunt clare.

voi, sămânța lui Israel, robul Său, copiii lui Iacov, aleșii Lui! Domnul este Dumnezeul nostru; judecățile Lui se împlinesc pe tot pământul. Aduceți-vă aminte totdeauna de legământul Său; de făgăduințele Lui, făcute pentru o mie de neamuri de oameni, de legământul pe care l-a făcut cu Avraam, și de jurământul pe care l-a făcut lui Isaac; El l-a făcut o lege pentru Iacov, un legământ veșnic pentru Israel, zicând: „Îți voi da țara Canaanului, ca moștenire care v-a căzut la împărțeală.” (1 Cronici 16:13-18)

Aceste cuvinte sunt clare. Promisiunea unei țări fizice este parte a legământului veșnic pe care Dumnezeu l-a făcut cu Avraam în aceeași măsură cu promisiunea „Eu voi fi Dumnezeul lor iar ei vor fi poporul Meu”. Putem crede că scripturile Noului Testament spiritualizează țara promisă, dar nu putem nega faptul că legământul însuși, așa cum i-a fost dat el lui Avraam, s-a referit la țara fizică a Canaanului. La fel, nu putem nega faptul că țara promisă este întotdeauna lucrul proeminent pretutindeni în scripturile Vechiului Testament. Eu cred că susținătorii dispensaționalismului greșesc atunci când nu văd că Noul Testament spiritualizează promisiunea cu privire la țară, însă nu se pot nega toate aspectele clare pe care textele Vechiului Testament le afirmă. Așa cum a spus un frate: „Doar pentru faptul că dispensaționalismul leagă calul într-un loc greșit nu înseamnă că nu există cal.”

Psalmul 105 este o recitare a binecuvântărilor trecute și a promisiunilor viitoare (din acel punct) ale lui Dumnezeu pentru poporul Israel. David repetă aceleași cuvinte precum cele citate mai sus. El adaugă: „El Își aduce aminte totdeauna de legământul Lui, de făgăduințele Lui făcute pentru o mie de neamuri de om,” (v. 8) iar apoi începe să vorbească despre țară:

„sămânță a robului Său Avraam, … Domnul este Dumnezeul nostru: … El Își aduce aminte totdeauna de legământul Lui, de făgăduințele Lui făcute pentru o mie de neamuri de om, de legământul, pe care l-a încheiat cu Avraam, și de jurământul, pe care l-a făcut lui Isaac; El l-a făcut lege pentru Iacov, legământ veșnic pentru Israel, zicând: „Ție îți voi da țara Canaanului ca moștenire, care v-a căzut la sorț.”“ (Psalmi 105:6-11)

Este aproape imposibil să compari versetele de mai sus cu texte precum Luca 1:68-79 și să nu vezi că scripturile Noului Testament folosesc aceeași termeni într-un mod spiritual. În Psalmul 105:6-11 țara fizică este fără îndoială inima promisiunii, dar mântuirea sau odihna spirituală, devine inima împlinirii aceleiași promisiuni din Luca 1:68-79 și din alte pasaje ale Noului Testament. În cuvintele lui Luca nu găsim nici o aluzie la țara fizică a Palestinei. El spiritualizează complet cuvintele găsite în scripturile Vechiului Testament.

În zilele lui Ieremia, „Eu voi fi Dumnezeul lor” și posedarea țării sunt în egală măsură părți ale unui legământ veșnic pe care Dumnezeu promite că îl va face cu Israel în zilele din urmă. În timp ce citim aceste versete ne punem întrebarea: „Ce s-a întâmplat cu legământul veșnic anterior pe care Dumnezeu l-a făcut cu Israel?” Cum poate fi înlocuit un legământ veșnic cu un alt legământ veșnic dacă cuvântul veșnic înseamnă fără sfârșit?

Iată, îi voi strânge din toate țările unde i-am izgonit, în mânia Mea, în urgia Mea, și în marea Mea supărare; îi voi aduce înapoi în locul acesta, și-i voi face să locuiască în liniște acolo. Ei vor fi poporul Meu, și Eu voi fi Dumnezeul lor. Le voi da o inimă și o cale, ca să se teamă de Mine totdeauna, spre fericire lor și a copiilor lor după ei. Voi încheia cu ei un legământ veșnic, că nu Mă voi mai întoarce de la ei, ci le voi face bine, și le voi pune în inimă frica de Mine, ca să nu se depărteze de Mine. Mă voi bucura să le fac bine, îi voi sădi cu adevărat în țara aceasta, din toată inima și din tot sufletul Meu. (Ieremia 32:37-41)

Cum trebuie să înțelegem țara promisă dată lui Avraam și reiterată pretutindeni în scripturile Vechiului Testament? Nu este absolut nici o îndoială în faptul că moștenirea țării Canaanului ca o stăpânire veșnică este inima legământului pe care Dumnezeu l-a făcut cu Avraam și cerut lui Israel să și-l reamintească. Așteaptă încă această promisiune a legământului o împlinire naturală în țara fizică a Palestinei în cazul Israelului național? Sunt corecți dispensaționaliștii în abordarea lor de bază a Scripturilor? Sau țara promisă trebuie spiritualizată? Răspunsurile la ambele întrebări se găsesc în scripturile Vechiului Testament sau în cuvintele apostolilor care interpretează scripturile Vechiului Testament? Ultima întrebare este una fundamentală. Locul în care cine va căuta pentru găsirea răspunsurilor, va determina rezultatul acestora! Folosește scripturile Vechiului Testament pentru a interpreta Noul Testament și vei obține răspunsuri complet diferite decât în cazul în care folosești Noul Testament pentru a interpreta Vechiul.

În primul rând, trebuie să realizăm că nu există nici măcar o singură repetiție sau menționare în nici unul dintre pasajele Noului Testament, incluzând Romani 11 și Apocalipsa cu privire la promisiunea țării. Într-adevăr acesta este argumentul tăcerii, însă tocmai această lipsă evidentă a vreunui pasaj îi lasă pe dispensaționaliști cu o teologie a lui Israel și a țării promise care este clădită în întregime pe scripturile Vechiului Testament. Îi lasă de asemenea cu o așteptare a împlinirii naturale viitoare, care este identică celei pe care au susținut-o oamenii care l-au respins și crucificat pe Hristos, tocmai pentru că nu erau interesați nici de El și nici de felul Său de Împărăție.

În al doilea rând, scripturile Noului Testament spiritualizează clar țara promisă în pasajele unde ne așteptăm ca ea să fie reiterată. Lucrul acesta este clar ilustrat în fiecare predică din cartea Faptele Apostolilor, cartea Evrei și în pasaje precum Luca 1:68-79 citat anterior. Scriitorii Noului Testament îl îndreaptă pe iudeu înapoi la Cruce și Rusalii ca împlinire a promisiunilor făcute lui Avraam (Fapte 3:24-26). Ei nu-l îndreaptă niciodată mai departe spre o viitoare țară promisă.

În al treilea rând, pasajul Noului Testament care vorbește clar despre „țara promisă” face clar faptul că țara a fost o imagine a ceva mult mai măreț.

Prin credință Avraam, când a fost chemat să plece într-un loc, pe care avea să-L ia ca moștenire, a ascultat, și a plecat fără să știe unde se duce. Prin credință a venit și s-a așezat el în țara făgăduinței, ca într-o țară care nu era a lui, și a locuit în corturi, ca și Isaac și Iacov, care erau împreună moștenitori cu el ai aceleiași făgăduințe. Căci el aștepta cetatea care are temelii tari, al cărei meșter și ziditor este Dumnezeu. (Evrei 11:8-10)

În timp ce picioarele lui Avraam stăteau în însăși țara promisă, este evident că el a realizat că țara nu a fost promisiunea deplină sau reală, ci doar o imagine a ceva mult mai măreț. Speranța ultimă a lui Avraam a fost una „cerească” (v. 16) și nu „pământească” (v. 13). Chiar dacă el locuia în țara fizică promisă el încă căuta o cetate cerească. Pentru oricine fără pregătire teologică este clar că speranța lui Avraam nu a fost în cetatea pământească a Palestinei, ci în cetatea cerească. Versetele 13 și 16 din Evrei 11 stabilesc fără îndoială acest lucru. Cu toate acestea, trebuie să insistăm că putem cunoaște ce a înțeles Avraam doar prin ceea ce Duhul Sfânt ne-a revelat în scripturile Noului Testament. Putem citi de un milion de ori viața lui Avraam în Geneza și nu vom găsi niciodată ceea ce este revelat în Evrei 11:8-10.31

Dispensaționalismul continuă să insiste că credincioșia lui Dumnezeu în a-și ține legământul Său depinde de moștenirea Canaanului undeva în viitor de către Israel. Acest raționament pierde întregul aspect al adevăratei promisiuni. Să presupunem că un tată îi promite fiului său o mașină dacă termină liceul cu o medie de 9. Băiatul se gândește automat la o mașină mică. Muncește din greu și absolvă liceul cu media 9,50. În ziua absolvirii tatăl său ține în mână un set de chei și spune: „Noile tale roți sunt în garaj”. Băiatul se grăbește spre garaj încercând să-și imagineze ce mașină îl așteaptă și ce culoare are aceasta. Imaginați-vă surprinderea acestuia atunci când în garaj găsește o mașină sport nou nouță de 30,000 $ cu toate opțiunile imaginabile. Credeți că cine se așteaptă ca băiatul să pozeze foarte dezamăgit și să se ducă la tatăl său pentru a-i spune: „Tată. mă așteptam la o Dacie sau un la un Matiz”?

Credeți că vreun credincios al Vechiului Testament, incluzându-l pe Avraam însuși, ar schimba ceea ce el are deja în prezența lui Dumnezeu pe fiecare centimetru al Palestinei? Credeți că în viitor va fi vreun iudeu care s-ar simți „abandonat” dacă cerul însuși va fi tot ceea ce el va obține? Dacă ai fi fost un iudeu care locuiește în cetatea cerească, ai simți că Dumnezeu ar fi renunțat la Cuvântul Lui pentru că ți-a făcut parte de o cetate cerească în locul cetății pământești a Ierusalimului? Te-ai plânge de necredincioșia Lui cu privire la promisiunea necondiționată făcută lui Avraam?

Ceea ce vrem să spunem este următorul lucru: (1) fiecare promisiune făcută lui Avraam și seminței lui este fie împlinită spiritual în Hristos acum, fie va fi împlinită în noul cer și noul pământ; fie a încetat atunci când a fost îndepărtat Vechiul Legământ sau va fi, în unele cazuri, o împlinire „dublă”. (2) fiecare lucru dat unui credincios „în Hristos” este cu mult mai bun decât orice altceva din lumea naturală, incluzând toată țara Palestinei. Orice credincios, fie iudeu fie unul dintre neamuri, va fi în cele din urmă unit cu Hristos și va fi parte a miresei Lui (Apocalipsa 21) și va experimenta „lucrurile mai bune” din Evrei 11:39, 40.

Atât dispensaționalistul cât și teologul legământului dorește să aducă promisiunea lui Avraam și a seminței lui în veacul prezent într-un sens fizic prin intermediul descendenței copiilor fizici. Ambii insistă că promisiunea făcută lui Avraam și seminței lui este un legământ necondiționat și de aceea este încă în vigoare pentru semințele fizice. Dispensaționalistul naturalizează sămânța pentru a reprezenta Israelul fizic, iar pedobaptistul naturalizează sămânța pentru a reprezenta copiii fizici ai celor credincioși. Pedobaptistul dorește să facă legământul avraamic să fie un legământ special cu cei credincioși cu privire la salvarea copiilor lor fizici care este în vigoare și astăzi. Dispensaționalistul dorește ca același legământ să fie un legământ special încă în vigoare pentru iudeii cu privire la țara Palestinei. În cele din urmă, pedobaptistul face cu sămânța lui Avraam exact același lucru ca și dispensaționalistul! El o face însă urmărind un alt scop.

În al patrulea rând, este destul de clar faptul că scripturile Noului Testament văd în toate lucrurile implicate în promisiunea cu privire la „o țară a ta” a fi într-un sens spiritual moștenirea credinciosului Noului Legământ. Inima țării promise a implicat „odihna de toți dușmanii tăi” și împlinirea tuturor nevoilor. Tema proeminentă a scripturilor Vechiului Testament a fost „odihna” și tot ceea ce o însoțește. Inima mesajului evangheliei din scripturile Noului Testament este odihna și împlinirea deplină, dar ea este spiritualizată. Nu este dificil să citești împlinirea odihnei promise în pasaje precum Matei 11:28-30, Evrei 4 și în mod specific Luca 1:68-79. Nu proprietatea reală (țara fizică) a fost cea importantă, ci o „proprietate” reală veșnică (binecuvântarea care a fost tipizată de țară).

Ar fi benefic să revizuim această secțiune în forma unui tabel. Ne va ajuta să fixăm în mintea noastră cum trebuie să înțelegem cuvântul veșnic așa cum este el folosit în multe din promisiunile Vechiului Legământ.

Lucrul promis

Tipul VT

Împlinirea NT

Preoția veșnică

Aaron

Hristos

Sanctuarul veșnic

Cortul

Trupul lui Hristos

Sabatul veșnic

Ziua a Șaptea

Odihna mântuirii (Evrei 4)

Circumcizia veșnică

Circumcizia fizică

Regenerarea

Țara veșnică

Ierusalimul pământesc

Noul Ierusalim (Apocalipsa 21)

10

CINE ATUNCI ESTE ADEVĂRATA SĂMÂNȚĂ A LUI AVRAAM?

Așa cum se poate vedea, problema se reîntoarce întotdeauna la întrebarea: „Cine este adevărata sămânță a lui Avraam?” Charles Hodge are câteva comentarii excelente pe Romani 9 care ne ajută să răspundem acestei întrebări. Mărturisesc că mi-a venit greu să cred că un teolog pedobaptist ar putea spune câteva din lucrurile pe care le-a spus Hodge:

Apostolul abordează acum subiectul pe care l-a avut în vedere, respingerea iudeilor și chemarea Neamurilor. Punctul pe care apostolul este pe punctul să-l stabilească este acela că Dumnezeu a hotărât să-l lepede pe vechiul Său popor de legământ și astfel să extindă chemarea evangheliei tuturor oamenilor fără discriminare.32 El a făcut aceasta, în primul rând, arătând că Dumnezeu este total liber să acționeze în felul acesta, versetele 6-24 și în al doilea rând, că El a declarat în profeți că aceasta a fost intenția Lui, versetele 25-33.

Pavel argumentează că Dumnezeu a avut libertatea să-i respingă pe iudei și să le cheme pe Neamuri: 1. Arătând că promisiunile pe care El le-a făcut și prin care plin de har s-a legat El însuși, nu au fost făcute descendenților naturali ca atare ai lui Avraam, ci seminței lui spirituale. Lucrul acesta este clar în cazul lui Ismael și Isaac. Ambii au fost copii ai lui Avraam și totuși unul a fost luat, iar celălalt părăsit. Aceeași situație o întâlnim și în cazul lui Esau și Iacov. Deși au fost copiii acelorași părinți, născuți la aceeași naștere, totuși limbajul lui Dumnezeu cu privire la ei este „Pe Iacov l-am iubit, dar pe Esau l-am urât”, versetele 6-13.33

Hodge înțelege corect argumentul lui Pavel. Prin expresia „nu toți din Israel sunt Israel” Pavel clar vrea să spună exact ceea ce afirmă Hodge. Priviți din nou la ce a spus el:

… promisiunile pe care El le-a făcut și prin care plin de har s-a legat El însuși, nu au fost făcute descendenților naturali ca atare ai lui Avraam, ci seminței lui spirituale.

După ce afirmă aceste lucru, Hodge lucrează cu textul pentru a arăta cum iudeii au răstălmăcit complet legământul lui Dumnezeu cu Avraam crezând că el s-a referit la copiii fizici. Expunerea sa asupra acestei secțiuni este superbă. Ți-ai fi dorit doar ca Hodge să fi aplicat consecvent propriile sale afirmații teologiei sale cu privire la botezul pruncilor. Accentul în citatul următor îmi aparține:

Versetul 6 … printre iudei era răspândită părerea că din moment ce promisiunile lui Dumnezeu i-au fost făcute lui Avraam și seminței sale, toți descendenții lui naturali, pecetluiți ca atare prin ritualul circumciziei, vor moșteni cu siguranță binecuvântările domniei lui Mesia … Motivul pentru care respingerea iudeilor nu a implicat nici un eșec din partea promisiunii divine este acela că promisiunea nu a fost adresată simplu descendenților naturali ai lui Avraam … Obiectivul lui este de a arăta că promisiunile făcute copiilor lui Avraam nu au fost făcute descendenților naturali ca atare.34

Versetul 8. „Aceasta înseamnă că nu copiii naturali sunt cei care sunt copiii lui Dumnezeu”.35

Cum nu poate vedea Hodge că pedobaptismul lui face aceeași greșeală pe care au făcut-o iudeii? Dacă cineva înțelege cu adevărat domeniul pe care se bazează botezul pruncilor și citește comentariul de mai sus înlocuind cuvântul „iudei” cu „părinți creștini” ar trebui să se lumineze!36 Hodge vrea să-i elimine pe iudei, ca sămânță naturală, din legământul făcut cu Avraam pentru că, așa cum spune el: „Promisiunile nu au fost făcute descendenților naturali ai lui Avraam, ci seminței lui spirituale.” Cu toate acestea Hodge vrea ulterior ca legământul identic al lui Avraam să-i includă pe descendenții naturali ai credincioșilor din zilele noastre. Așa cum a spus cândva un om înțelept: „Consecvența este o perlă de valoare rară.”

Cum poate un părinte creștin să pretindă că sunt incluși în legământul cu Avraam copiii săi fizici atunci când acest legământ nu i-a promis acest lucru nici măcar lui Avraam însuși! Au fost cu adevărat incluși în legământul lui Dumnezeu cu Avraam atât Iacov cât și Esau? Dacă nu, atunci cum poate un părinte creștin să pretindă că același legământ îi include astăzi pe toți cei din sămânța lui fizică? Cu excepția situației în care un părinte poate dovedi fără nicio îndoială faptul că fiul său este unul din aleșii pentru care Hristos a murit, nu are mai multe motive să creadă că fiul lui este în legământ decât a avut Avraam să creadă că fiul său Ismael sau nepotul său Esau, au fost în legământ.

De fapt, pe baza legământului avraamic, pedobaptiștii pretind pentru copiii lor fizici mai mult decât ar fi pretins în același legământ Avraam însuși pentru copiii săi fizici. Hodges vede lucrul acesta clar cu referință la iudei, dar apoi se răsucește și pentru a-și dovedi botezul pruncilor folosește argumentul identic și aceeași promisiune de legământ pe care le-au folosit iudeii.

Mi se pare că atât teologul legământului cât și dispensaționalismul pur și simplu nu-l iau în serios pe Pavel în aceste versete din Romani 9. Niciunul din ei nu vor accepta faptul că expresia „și sămânța ta” nu poate fi făcută să însemne în nici un fel copiii fizici ai iudeului sau creștinului. Ambii insistă că miezul legământului avraamic a fost făcut cu părinții și copiii lor fizici, iar de atunci acest legământ este în vigoare și astăzi, de aceea copiii fizici trebuie încă incluși. Aceste două sisteme teologice refuză să accepte interpretarea apostolică clară dată în scripturile Noului Testament expresiilor: „ție și seminței tale” și „nu toți cei ce se coboară din Israel sunt Israel”. Dacă Romani 9:6 înseamnă orice apropiat de ceea ce afirmă Hodge în expunerea lui, atunci nici un părinte iudeu și nici un creștin nu pot astăzi să aplice copiilor lor fizici cuvintele „și seminței tale” din Geneza 17:7- 8.

Când tot fumul se îndepărtează, devine clar că fie „naturalizăm” tot legământul din Geneza 17:7-8, fie trebuie să-l „spiritualizăm”. Nici dispensaționalistul, nici teologul legământului nu sunt dispuși fie să naturalizeze, fie să spiritualizeze întregul pasaj. Ambii doresc să naturalizeze o parte și să o spiritualizeze pe cealaltă. Fiecare însă alege o altă parte. În realitate ambele sisteme sfârșesc cu o hermeneutică care face ca scripturile Vechiului Testament să interpreteze scripturile Noului Testament în loc să fie invers. Atâta timp cât aceste două sisteme teologice insistă că promisiunea făcută lui Avraam și seminței sale se referă la copiii fizici, ambele vor continua să insiste în menținerea acelui lucru care în Noul Legământ a fost pentru totdeauna desființat.

Dispensaționalismul insistă că distincția Israel/Neamuri este valabilă și în „perioada bisericii”. Israelul încă este „națiunea de legământ” specială a lui Dumnezeu și în consecință, Dumnezeu încă le-a „promis necondiționat” lucruri pe care nu le-a promis Neamurilor care sunt „în afara legământului”. Sămânța fizică a lui Avraam va moșteni țara Palestinei pentru că acesta este parte a legământului necondiționat făcut cu Avraam ca părinte a națiunii iudaice. Legământul făcut cu Avraam și cu poporul Israel rămâne în vigoare și neschimbat și în Noul Testament. Dumnezeu s-ar nega pe El Însuși și și-ar încălca jurământul dacă ar renunța la sămânța naturală a lui Israel. Sămânța, poporul, țara, etc. sunt fizice și trebuie luate în mod „literal”. Poporul special este încă sub legământul necondiționat și are scopuri viitoare distincte de ale Bisericii. Pin naștere copiii iudei au dreptul și obligația de a primi circumcizia, care este semnul legământului, împreună cu tot ceea ce este promis, incluzând promisiunea viitoare a moștenirii Palestinei.

Teologul legământului face același lucru. El insistă că aceeași distincție Israel/Neamuri – sub un alt nume (comunitatea de legământ/toți ceilalți) – este încă valabilă pentru că legământul necondiționat (al harului) cu Avraam (credinciosul) și copiii lui (sămânța fizică) este încă în vigoare. Teologia legământului nu vede în Noul Legământ nimic cu adevărat nou, în sensul de diferit ca natură. De fapt, el nici nu are un Nou Legământ distinct. Noul legământ al Teologiei Legământului este doar o „administrație spiritualizată” a aceluiași legământ sub care a stat Israel (biserica iudaică).

Sub „noua administrație” a unicului legământ al harului totul este la fel pentru că legământul este același. Aceleași lucruri învelite în etichete noi. Biserica „iudaică” devine Biserica „creștină”, circumcizia devine botez, Sabatul devine Duminica, etc. Totul este spiritualizat și introdus în noua administrație a aceluiași legământ. Tot ceea ce s-a schimbat sunt metodele și mijloacele exterioare ale reprezentării vizibile. Promisiunile sunt încă făcute copiilor legământului, ai căror părinți sunt credincioși și nu copiilor care nu aparțin legământului. Copiii legământului au dreptul și obligația astăzi să aibă parte de semnul legământului, botezul, din moment ce sunt născuți în Biserică, la fel ca și copilul israelit care era născut în poporul (biserica) de sub vechea administrație a aceluiași legământ. Conform acestui sistem, tot ceea ce s-a schimbat este semnul legământului. Distincția Israel/Neamuri este încă valabilă într-o manieră cvasi-spirituală/fizică cu referință la copiii de legământ și cei de non-legământ, și comunitatea de legământ (Israel = Biserică) și comunitatea de non-legământ (Neamuri = cei care nu aparțin Bisericii).

Una din erorile de bază ale Teologiei Legământului și Dispensaționalismului este doctrina lor despre Biserică. Dispensaționalismul nu vede Biserica ca adevărata împlinire a promisiunilor făcute lui Avraam și poporului Israel. El nu crede că Biserica este adevărata sămânță a lui Avraam căreia i-au fost făcute adevăratele promisiuni. Acest sistem teologic introduce o dezbinare în Scripturi și în scopurile lui Dumnezeu din Geneza 12 din care nu-și mai poate reveni niciodată. El separă Israelul și Biserica într-un astfel de mod încât face ca distincția dintre ele să fie totală și permanentă. În teologia dispensaționalistă în realitate nu există, în niciun sens posibil, un astfel de lucru precum „adevăratul Israel spiritual”.

Pe de altă parte, Teologia Legământului nu vede Trupul lui Hristos ca fiind un lucru absolut nou, creat de Duhul Sfânt la venirea Sa personală în ziua de Rusalii. Ei nu văd că întregul concept de popor fizic a încetat pentru totdeauna și un lucru nou – Biserica ca Trup spiritual al lui Hristos – este adusă în ființă (Efeseni 2:12-21). Doctrina bisericii pe care o are teologul legământului face imposibilă realizarea faptului că multe din afirmațiile doctrinare ale lui Pavel chiar nu au putut fi rostite sau scrise cu niciun chip de oricare profet înainte de ziua de Rusalii. Următoarele cuvinte sunt doar un exemplu:

Astfel, Legea a fost îndrumătorul nostru [credinciosul iudeu] spre Hristos, pentru ca noi să fim îndreptățiți prin credință. Dar acum, după ce a venit credința [perioada evangheliei], nu mai suntem sub îndrumătorul acesta. [Ar fi putut David să spună aceste cuvinte înainte de Rusalii?] În Hristos Isus, voi [credincioșii dintre Neamuri] toți sunteți copii [fii – în sensul de ,copii maturi,] ai lui Dumnezeu, prin credință. Căci toți câți ați fost botezați în Hristos, v-ați îmbrăcat cu Hristos. Nu este nici iudeu, nici grec, nici sclav, nici om liber, nici bărbat, nici femeie, pentru că voi[Neamurile] toți sunteți una în Hristos Isus. Iar dacă voi sunteți ai lui Hristos, atunci sunteți sămânța lui Avraam [Putea un iudeu, înainte de Calvar și Rusalii să rostească aceste cuvinte unui grup de Neamuri?] și moștenitori  după promisiunea făcută. (Galateni 3:24-29 NTR)

Venirea personală a Duhului Sfânt în ziua de Rusalii nu a produs doar o „unitate în Hristos” a tuturor credincioșilor (atât iudei cât și Neamuri), ci de asemenea a stabilit și o egalitate totală „în afara lui Hristos” pentru toți necredincioșii (din nou, atât iudei cât și Neamuri). În contextul Noului Legământ un credincios dintre Neamuri, împreună cu fratele său în Hristos iudeu, este ridicat la un statut și privilegiu (calitatea de fiu) mai înalt decât cel de care s-au bucurat Moise și Aaron. Tot la fel, necredinciosul iudeu este acum coborât la o poziție de egalitate totală cu cea a câinilor dintre Neamuri, care sunt în afara legământului.

În ceea ce privește privilegiile speciale, înainte de ziua de Rusalii au fost într-adevăr mari diferențe între iudei și neamuri, dar acum nu mai există niciun fel de diferențe. Afirmația „nici o diferență” pur și simplu nu poate fi acceptată de un iudeu. El nu poate concepe că fiecare din elementele distinctive și avantajele (Romani 3:1-3) de care s-a bucurat sub Vechiul Legământ au dispărut pentru totdeauna și că acum este pus pe același nivel ca și cel dintre Neamuri. Evident el are parte de aceeași ofertă gratuită a promisiunii Evangheliei de care au parte toți oamenii, dar nici el, nici copiii săi fizici, nu mai au acum vreo pretenție specială de legământ înaintea lui Dumnezeu.

În realitate teologul legământului are dificultatea identică în a crede același lucru cu referință la copiii lui. El insistă asupra faptului că de fapt copiii lui sunt înaintea lui Dumnezeu într-o altă categorie decât copiii care nu aparțin legământului. Pentru el expresia „nu există nici o diferență” pur și simplu nu poate face referință la copiii lui. La urma urmei, copiii lui sunt copiii legământului iar de aceea sunt sub legământul necondiționat al harului pe care Dumnezeu l-a făcut cu Avraam și sămânța lui. Acel legământ oferă credinciosului o promisiune specială pentru copiii lui fizici. Expresia „nu există nici o diferență” pur și simplu nu poate însemna că fiii credinciosului sunt înaintea lui Dumnezeu în aceeași categorie ca cea a unui copil născut într-un cămin păgân sau a cărui părinți nu aparțin legământului.

Haideți să punem câteva întrebări care ne vor ajuta să înțelegem doctrina Bisericii în relația ei cu cele două testamente:

1. Sunt „în Hristos” fără excepție, toți credincioșii din zilele noastre? Da, fără nici o îndoială (1 Corinteni 12:12, 13; Galateni 3:26-29; întreaga carte Efeseni).

2. A fi „în Hristos” și a fi „parte a Trupului lui Hristos” reprezintă unul și același lucru? Da, expresiile sunt interschimbabile (ibid., aceleași texte).

3. Cum ajunge cineva în Trupul lui Hristos? Prin botezul (plasarea n.tr.) Duhului în Trupul lui Hristos (ibid., aceleași texte).

4. Credincioșii care au trăit înainte de Rusalii au fost botezați în Trupul lui Hristos în acel timp și li s-a dat Duhul Sfânt ca „Duh al înfierii”? Nu, pentru că o astfel de experiență a fost imposibilă înainte de venirea personală a Duhului Sfânt în ziua de Rusalii. Credincioșii Vechiului Legământ au fost mântuiți la fel de adevărat pe cât suntem noi astăzi și au fost mântuiți în exact aceeași manieră, prin har prin credința în promisiunea evangheliei. Cu toate acestea ei erau „copiii moștenitori”, care așteptau împlinirea vârstei de maturitate în vederea dobândirii „statutul de fiu” (Galateni 3:24-4:7); esența acestui statut este tocmai locuirea Duhului Sfânt și eliberarea sub pedagogia legii.

5. De ce a fost imposibil pentru un credincios al Vechiului Legământ să fie botezat în Hristos și să-i fie dăruit Duhul Înfierii? Întreg argumentul apostolului din Galateni 3:26-4:7 ar fi un nonsens total dacă lucrul acesta ar fi fost posibil. În acest pasaj Pavel nu discută cum sau când necredincioșii sunt convertiți și devin copii ai lui Dumnezeu sau parte a familiei lui Dumnezeu. Un credincios al Vechiului Legământ a fost la fel de mult parte a familiei lui Dumnezeu precum este astăzi un credincios și a devenit un copil al lui Dumnezeu în exact aceeași manieră și anume prin credința în promisiunea evangheliei. În Galateni 3 și 4 Pavel arată diferența dintre un copil minor aflat sub un Pedagog (un credincios iudeu sub legea legământului) și un fiu matur (un credincios sub Noul Legământ) așezat în drepturile familiale depline și guvernat din interior de un nou Pedagog, Duhul Sfânt Însuși.

Puțini oameni observă ordinea inversă în care iudeul și cel dintre neamuri ajung la înfiere și moștenire. Aceasta este o parte importantă a argumentului lui Pavel din Galateni 4:1-7. Un iudeu credincios care trăiește sub un legământ legalistic a fost un adevărat copil al lui Dumnezeu și din acest motiv un moștenitor-în-așteptare a beneficiilor depline a statutului de fiu. Legea legământului din conștiința lui a fost Pedagogul care l-a controlat în starea de minor. Atunci când Duhul Sfânt a venit să locuiască în fiecare credincios, fiul minor a fost ridicat la calitatea de fiu matur, vechiul Pedagog a fost concediat, iar Duhul Sfânt a devenit noul Pedagog.

Pe de altă parte, cel dintre Neamuri nu a fost decât moștenitor al mâniei. Noi nu am fost „moștenitori-în-așteptare imaturi”, ci mai degrabă „străini de legăminte și promisiuni, etc.” Noi eram fără legăminte, promisiuni sau nădejde. Neamurile nu au fost niciodată sub perioada tutoratului Legii. Noi am ajuns la calitatea deplină de fii în momentul în care ne-am încrezut în Hristos. Spre deosebire de credinciosul Vechiului Legământ, noi nu am avut o perioadă de așteptare a venirii lui Hristos sub un Pedagog înainte de a putea primi darul Duhului. La convertire ni s-a dat imediat Duhul Sfânt ca Duh al înfierii care să mărturisească pentru deplina noastră calitate de fii împreună cu toate privilegiile ei. De asemenea ni s-a dat și moștenirea deplină. Cu toate acestea, diferit de credinciosul iudeu care era un moștenitor în așteptarea dobândirii calității de fiu, noi am devenit moștenitori pentru că am fost făcuți fii. Ordinea moștenire/calitate de fiu este inversată. Credinciosul Vechiului Legământ a fost un moștenitor care a devenit fiu în ziua de Rusalii, iar sub Noul Legământ credinciosul dintre Neamuri devine un moștenitor după ce mai întâi el a fost făcut fiu.

Elementele distinctive dintre iudeu și cel dintre Neamuri, bărbat și femeie, rob și om liber din Galateni 3:27, 28 au fost toate stabilite și impuse de legea legământului făcut la Sinai. Anterior Rusaliilor, un iudeu nu se putea căsători cu cineva dintre neamuri fără să nu păcătuiască deliberat împotriva lui Dumnezeu. Toate aceste distincții au existat și au fost impuse cu mare atenție de poruncile lui Dumnezeu, pentru că pur și simplu Dumnezeu însuși a făcut o diferență între Israel și celelalte națiuni și a dorit ca aceste distincții să se mențină „până când avea să vină Sămânța, căreia îi fusese făcută făgăduința” (Galateni 3:19). Mijlocul pe care l-a folosit Dumnezeu ca să stabilească diferențele a fost Legământul Legii, cu regulile și ceremoniile care l-au însoțit, dat la Sinai. Mijlocul de impunere a acestor diferențe a fost omorârea cu pietre pentru cel care încălca legea legământului.

Dumnezeu Însuși a fost Cel care a stabilit zidul de despărțire care a trebuit să stea până la Cruce și Rusalii. Aceste distincții nu mai pot exista în Biserică pe motivul că acum fiecare credincios este botezat în Hristos. Lucrarea de botezare și de unire a Duhului Sfânt s-a putut consumat tocmai pentru că Crucea a dărâmat pentru totdeauna zidul de despărțire (Vechiul Legământ) care a fost ridicat (Coloseni 2:14, 15). Aceste lucruri sunt argumentate clar atât în Efeseni capitolele 2 și 3 cât și Galateni capitolele 3, 4 și 5.

Credința personală a adevăratului credincios înainte de venirea lui Hristos nu i-a permis să ignore elementele distinctive Iudei/Neamuri. O femeie iudaică pioasă nu putea să ignore restricțiile așezate în lege dintre ea și bărbat. Îndreptățirea prin credință nu permitea nici celui mai evlavios iudeu „libertatea creștină” de a mânca împreună cu vecinul lui dintre Neamuri cotlete de porc. Sau cu oricine altcineva!

Citiți cu atenție următoarele afirmație:

În orice alt pasaj în care descoperim vreunul dintre elementele distinctive menționate în Galateni 3:27, 28 aflate în vigoare, nu putem avea experiența, „una în Hristos”, iar pretutindeni unde avem experiența „una în Hristos”, nu putem avea validă nici una dintre acele diferențe.

Credinciosul Vechiului Legământ în relația lui cu Neamurile a fost forțat, în unele cazuri cu pedeapsa morții, să mențină cu rigiditate anumite obiceiuri și standarde care acum sunt cu desăvârșire interzise pentru un creștin. Cum mai poate fi posibil acest lucru dacă el a fost botezat în Trupul lui Hristos și făcut una cu Neamurile? Nu este aceasta una din problemele majore de care s-a ocupat apostolul Pavel atunci când credincioșilor iudei (incluzându-l pe Petru) le-a fost atât de dificil să accepte Neamurile ca fiind egale în Hristos? În ceea ce l-a privit pe adevăratul credincios care a trăit sub Vechiul Legământ, credința lui personală în venirea lui Mesia nu a anulat categoria iudeu/neamuri. A trebuit să aibă loc Crucea și venirea personală a Duhului Sfânt pentru a crea „Omul Nou” (Efeseni 2:14-18) și de asemenea a trebuit să fie stabilit Noul Legământ pentru a distruge toate elementele distinctive stabilite de Legea Vechiului Legământ.

6. Ce anume s-a întâmplat de a schimbat întreaga situație? Împlinirea promisiunii făcute lui Avraam și seminței lui a înlăturat Legea legământului (Galateni 3:19) care a funcționat ca un pedagog în conștiința moștenitorilor imaturi ai promisiunii (Galateni 4:1-3). Legea legământului care a stabilit elementele distinctive a fost împlinită și abrogată, iar un Nou Legământ (care a împlinit promisiunea făcută lui Avraam și seminței sale) a fost adus să o înlocuiască. Legea Legământului era cea care l-a constituit pe Israel ca popor distinct și separat și atâta timp cât Legea Vechiului Legământ era în vigoare, sub amenințare, această separare trebuia menținută, chiar și cu referință la aspecte legate de îmbrăcăminte, alimente, agricultură, etc. Toate stau împreună sau cad împreună.

Inaugurarea Noului Legământ a făcut posibil crearea Trupului lui Hristos, Omul Nou din Efeseni 2. Noua experiență de locuire a Duhului Sfânt în fiecare membru a adevăratului templu al lui Dumnezeu este esența calității de fiu a Noului Legământ și aceasta face posibilă noua apropiere de Dumnezeu (Evrei 10; 2 Corinteni 3). Vechiul Pedagog (Legea Legământului) a fost concediat acum când copilul a devenit un adult, iar noul Pedagog (Duhul care locuiește în interior) ne tratează ca pe fii cu drepturi depline. Acesta este mesajul din Efeseni și Galateni. Aceasta este „libertatea pe care o avem în Hristos Isus” pe care o expune și apără Pavel:

Dar acum, în Hristos Isus, voi, care odinioară erați depărtați, ați fost apropiați prin sângele lui Hristos. Căci El este pacea noastră care din doi a făcut unul și a surpat zidul de la mijloc care-i despărțea, și în trupul Lui a înlăturat vrăjmășia dintre ei, Legea poruncilor, în orânduirile ei, ca să facă pe cei doi să fie în El însuși un singur om nou, făcând astfel pace; și a împăcat pe cei doi cu Dumnezeu într-un singur trup, prin cruce, prin care a nimicit vrăjmășia. El a venit astfel să aducă vestea bună a păcii vouă, celor ce erați departe [Neamurile], și pace celor ce erau aproape[credincioșii iudei aflați sub Lege]. Căci, prin El, și unii și alții avem intrare la Tatăl, într-un Duh. (Efeseni 2:13-18)

Aceasta este adevărata „libertate a conștiinței”, libertate care trebuie protejată de legalism. Pentru cel care nu vede această libertate ca o binecuvântare distinctă a Noului Legământ este imposibil să o protejeze vreodată. În momentul în care cineva vede această libertate a conștiinței înapoi în experiența credinciosului Vechiului Legământ, deja a pierdut realitatea libertății însăși. John Stott are câteva comentarii excelente pe Galateni 5:1 acolo unde apostolul Pavel ne îndeamnă să „rămânem deci tari în libertatea pentru care ne-a eliberat Hristos … (TBS)”:

Așa cum formulează New English Bible, „Hristos ne-a eliberat ca să fim oameni liberi”. Starea noastră în trecut era numită sclavie, Isus Hristos este eliberatorul, convertirea este actul emancipării și viața creștină este o viață în libertate. Această libertate, așa cum clarifică întreaga epistolă, precum și acest context, nu este în primul rând libertate față de păcat, ci față de Lege. Ceea ce a făcut Hristos prin eliberarea noastră, conform accentului pus de Pavel aici, nu este atât de mult eliberarea voinței noastre din robia păcatului, cât eliberarea conștiinței de vina păcatului. Libertatea creștină descrisă de el este libertatea conștiinței, eliberarea din tirania Legii, din strădania groaznică de a împlini Legea pentru a-i fi plăcuți lui Dumnezeu. Este libertatea acceptării noastre de către Dumnezeu și a intrării noastre la Dumnezeu prin Hristos. (din Galateni – O singură cale, de John R. W. Stott, Logos, Cluj, 1933, pp. 160-161).

Mare parte a predicării reformate, în special a unor baptiști reformați, este desemnată în a așeza legea asupra conștiinței într-o formă care nu poate evita legalismul și teama. Predicatorii neagă vehement că pun oamenii sub lege pentru a fi mântuiți. Cu toate acestea, atunci când acești predicatori apelează consecvent la teamă ca motivație primară esențială în trăirea unei vieți sfinte, rezultatul final este experimental același ca și afectarea conștiinței înaintea lui Dumnezeu.37

Un legalist crede cu sinceritate că o conștiință eliberată de frica legii este terenul de creștere a antinomismului. El crede cu onestitate că așezarea legii asupra conștiinței este singura cale de a produce o trăire sfântă.38 În mod constant Pavel spune că exact opusul este adevărat. Conștiința eliberată de lege prin înțelegerea harului uimitor și a dragostei neschimbătoare ale lui Dumnezeu este singura cale care duce la adevărata sfințenie sau păzire a legii: și trebuie să adaug, o astfel de înțelegere întotdeauna va determina o persoană să-și dorească să se supună întregii voințe revelate a lui Dumnezeu, așa cum această voință este întrupată în poruncile morale și etice clare ale Scripturii.

Greșeala mare a legalistului este aceea de a confunda mijloacele cu scopurile. Ținta lui pentru o viață sfântă este ținta pe care o avem toți. Toți tânjim să vedem sfințenia cerută de lege întrupată în viețile noastre și în viețile celor cărora le predicăm. Diferența dintre noi și un legalist constă în felul de predicare care va produce trăirea sfântă biblică. Ce fel de teologie din inima oamenilor va produce o „dragoste care ascultă de lege”? Cele două răspunsuri diferite la această întrebare sunt diferențele dintre predicarea centrată-pe-lege și predicarea centrată-pe-Hristos.

Recent am ascultat mesajul unui predicator baptist reformat notabil atașat Teologiei Legământului din Efeseni 2:14-18. La sfârșitul mesajului el a spus: „M-am frământat să găsesc o aplicație pentru mesajul din această dimineață.” Înțeleg de ce omului i-a venit atât de greu să găsească o aplicație. El a trăncănit pe parcursul întregii predici fără să explice de fapt textul. A continuat să insiste: „Trebuie să ne amintim că Legea de la Sinai a fost un legământ „al harului” dat unui „popor răscumpărat” pentru sfințirea lui”. Omul era atât de speriat de ideea eliberării conștiinței credinciosului de frica legii, încât nu a putut cu onestitate să facă exegeza textului. Mi-a reamintit de câțiva hiper-calviniști care nu puteau citi cu voce tare Ioan 1:29.

Trebuie să vedem că pasaje precum cele tocmai discutate din Efeseni și Galateni nu ar fi putut fi cu niciun chip scrise înainte de Cruce și de venirea personală a Duhului Sfânt de Rusalii. Experiența „în Hristos” de a fi „botezat în trupul Lui” nu a putut avea loc până când „zidul de la mijloc de despărțire” ridicat de Legea Legământului nu a fost îndepărtat. Adevărata moștenire nu a putut fi realizată până când „adevărata Sămânță căreia i-a fost făcută făgăduința” nu avea să vină și să împlinească Vechiul Legământ, să dobândească binecuvântarea promisă acestuia, să moară sub blestemul lui, iar apoi să stabilească Noul Legământ, omul nou, intrarea nouă, statutul nou, mai mult decât atât, întreaga creație nouă (2 Corinteni 5:17). Aceasta este exact ceea ce noi celebrăm atunci când stăm la Masa Domnului și ne aducem aminte de Noul Legământ pecetluit prin sângele Lui (1 Corinteni 11:25).

Teologul Legământului nu poate vedea că multe lucruri care se spun despre Israel ca popor nu pot fi spuse despre Biserică și vice-versa. Așa cum Galateni 3:24-4:7 nu a putut fi scris cu nici un chip poporului Israel și așa precum versetele din Efeseni, cele două care au fost citate anterior, nu au putut fi scrise cu nici un chip înainte de Rusalii, tot astfel pasaje precum Romani 9:6 nu pot fi rostite astăzi cu referință la poporul Noului Legământ al lui Dumnezeu, Trupul lui Hristos. Cuvintele următoare au fost valabile pentru poporul Israel, dar asemenea cuvinte nu pot fi niciodată adevărate cu referință la Trupul lui Hristos:

Dar aceasta nu înseamnă că a rămas fără putere Cuvântul lui Dumnezeu. Căci nu toți cei ce se coboară din Israel sunt Israel ... (Romani 9:6)

Pavel a putut spune „nu tot Israelul este Israel” cu referință la oamenii din poporul „răscumpărat” fizic al lui Israel pentru că o persoană era parte a națiunii prin naștere fizică. Cu toate că cineva putea fi parte a poporului răscumpărat și totuși să fie pierdut, aceeași situație nu poate fi adevărată și sub Noul Legământ. Pavel cu niciun chip nu poate spune: „nu tot Trupul lui Hristos este Trupul lui Hristos”, referindu-se la poporul de sub Noul Legământ, pur și simplu pentru că fiecare persoană din Trupul lui Hristos este un adevărat credincios. Fiecare persoană din Trupul lui Hristos a fost botezată de Duhul Sfânt în acest Trup. Fiecare a fost născut din Dumnezeu și fiecăruia i s-a dat Duhul înfierii. Acesta este singurul mod în care poți să intri în Trupul lui Hristos. Pavel poate și o face cu tărie, să-i avertizeze pe credincioșii care mărturiseau credința în adunările locale să se asigure dacă sunt mântuiți sau că dacă sunt cu adevărat în Hristos, dar niciodată nu poate spune că Trupul lui Hristos are membri necredincioși care vor fi în cele din urmă pierduți.

Ideea Bisericii „vizibile/invizibile” așa cum este ea folosită de teologul Legământului nu este un concept biblic. Este o altă invenție teologică care permite unei adunări ca în mod deliberat și conștient să accepte ca membri ai ei atât credincioși cât și necredincioși recunoscuți. Bisericile baptiste pot avea ca membri oameni neregenerați, dar niciodată prin cunoaștere conștientă a lor și consimțimânt. Charles Hodge în secțiunea în care încearcă să dovedească botezul pruncilor, argumentează că nu este nici măcar scopul lui Dumnezeu de a avea doar membri regenerați în așa numita biserică vizibilă:

A doua propoziție. Biserica Vizibilă nu este constituită exclusiv din regenerați.

Este destul de clar revelat faptul că nu este scopul lui Dumnezeu ca Biserica vizibilă de pe pământ să fie constituită exclusiv din credincioși adevărați …39

O mărturisire falsă a credinței și o non-mărturisire a credinței sunt două lucruri diferite. Acceptarea unui ipocrit care a făcut o mărturisire falsă a credinței (doar pentru că nu putem să-i vedem inima) este o chestiune complet diferită de cea în a spune conștient că necredincioșii pot fi membrii bisericii. Conceptul Baptist al Bisericii vizibile/invizibile este complet diferit de punctul de vedere pedobaptist. Biserica formată „doar din credincioși” și biserica formată din „credincioși și copiii lor” sunt două concepte complet diferite care au consecințe vaste. Un concept al Bisericii susținut de Teologia Legământului este absolut esențial practicării botezului pruncilor. Hodge face o recunoaștere uimitoare în introducerea sa la botezul pruncilor:

10.Botezul pruncilor.

Dificultatea acestui subiect este dată de faptul că natura lui însuși implică o mărturisire a credinței. Este modul în care prin rânduiala lui Hristos, El este mărturisit înaintea oamenilor; dar pruncii sunt incapabili de a face o astfel de mărturisire; de aceea ei nu sunt subiecții potriviți pentru botez. Sau să afirm lucrurile altfel: sacramentele aparțin membrilor Bisericii; dar Biserica este societatea celor credincioși; pruncii nu pot exercita credință, de aceea ei nu sunt membri ai Bisericii și în consecință nu pot fi botezați.

Pentru a justifica botezul pruncilor, trebuie să reușim să ajungem la o astfel de idee a bisericii care va include copiii părinților credincioși și să o autentificăm …40

Ghiciți ce se întâmplă? Prin aplicarea logicii asupra Teologiei Legământului, Hodge reușește să deducă un punct de vedere despre Biserică care va justifica botezarea pruncilor. Este vorba despre acel gen de „adevăr teologic” la care se referă Mărturisirea de Credință de la Westminster atunci când spune „consecința bună și necesară poate fi dedusă”41. Sunt sigur că nu a fost intenția celor care au conceput Mărturisirea să pună semnul egalității între logică și Scriptură, dar rezultatul practic așa cum este regăsit în sistemul lor este același ca și cum ar fi fost în intenția lor să o facă. Un creștin ar trebui să aibă doar o unică sursă a adevărului absolut, și anume, textele Scripturii, pe baza cărora să-și construiască presupozițiile de bază. Pentru a-și stabili presupozițiile de bază Mărturisirea Westminster folosește două surse de adevăr egale, anume, textele Scripturii plus implicațiile teologice pe care logica le poate deduce din sistemele ei teologice. Botezul pruncilor, prin recunoașterea proprie a lui Hodge, nu este rezultatul exegezei textuale, ci o pură necesitate teologică dedusă prin logică.

11

CINE ESTE „NEAMUL MARE?”

Acest lucru ne conduce la ultimul punct pe care îl vom acoperi în această carte. Cine este „neamul mare” care i-a fost promis lui Avraam și cine sunt „regii” și „preoții” care vin din el? A fost împlinită această promisiune sau ea încă mai așteaptă împlinirea?

Într-un sens natural, parte a promisiunii făcute lui Avraam legată de neamul mare, a fost împlinită cu Ismael (Geneza 17:20). De asemenea, într-un sens natural special a fost împlinită în poporul Israel. Totuși, scripturile Noului Testament fac clar că această promisiune nu a fost cu adevărat împlinită până când la venirea lui Hristos. Biserica este adevăratul popor promis lui Avraam și toți copiii ei sunt regi și preoți. Din pricina punctului lui de vedere cu privire la Israel și Biserică Dispensaționalismul pierde total acest adevăr. Dispensaționaliștii văd această „Epocă a Bisericii” ca o paranteză între preocuparea trecută și viitoare a lui Dumnezeu cu poporul fizic al lui Israel. Cu toate acestea apostolii Noului Testament ne spun că Epoca prezentă a Bisericii a fost începând cu Geneza 3:15 scopul profețit al lui Dumnezeu.

Teologul Legământului este confuz cu privire la ceea ce el numește biserica vizibilă, așezând împreună în Trupul lui Hristos, care are o natură complet spirituală atât pe credincioși cât și pe copiii acestora. În felul acesta el face ca Biserica vizibilă să ia locul lui Israel cel fizic pe un principiu de unul-la-unul. Acest sistem pur și simplu înlocuiește o națiune fizică cu o organizație religioasă fizică. Acesta este singurul temei pentru care cineva poate aduce în Biserică semne ale Vechiului Legământ precum circumcizia și Sabatul, iar cei mai mulți dintre teologii Legământului vor admite acest lucru ca fiind adevărat.

Trupul lui Hristos este o entitate nouă pe pământ (Efeseni 2:11-21). În nici un fel asta nu înseamnă că credinciosul care a trăit înainte de venirea lui Hristos nu a fost la fel de mântuit și păstrat în credință ca și noi sau că nu a fost mântuit în același mod în care suntem și noi astăzi. Ceea ce spunem este faptul că experiența lui personală sau pătrunderea experienței sale nu a putut depăși revelația sau legământul sub care a trăit. Nu putem trata un credincios vechi testamental ca și cum ar fi avut la dispoziție o bibliotecă plină de cărți reformate sau diagrame dispensaționaliste. El cu siguranță a avut o nădejde în venirea lui Mesia, dar această nădejde nu s-a realizat până în momentul Calvarului și Rusaliilor (Evrei 11:39, 40; 1 Petru 1:10-12). Totuși trebuie să adăugăm că această nădejde a fost înfăptuită atunci când a venit Hristos și nu a fost amânată până la un mileniu viitor.

Biserica este „poporul născut într-o zi”. Ea este adevărata „Casă a lui David”. Ea este Templul Dumnezeului Viu și fiecare membru al ei este o piatră vie în acest templu care crește. Dumnezeu Însuși locuiește în mijlocul ei, iar deopotrivă El locuiește în fiecare piatră. Fără excepție, copiii ei vor locui în siguranță o veșnicie pe muntele lui Dumnezeu. Ea este sămânța lui Avraam pentru că este în Hristos și fără nici o excepție, fiecare din copiii ei sunt credincioși adevărați pentru că toți sunt născuți spiritual. Toți sunt botezați în Trupul lui Hristos de Duhul Promis și tuturor li s-a dat Duhul Înfierii pentru ca ei să poată atinge această nouă poziție. Comunitatea Noului Legământ care a fost promisă în profeți a fost acum stabilită pentru eternitate, iar această comunitate a Noului Legământ este adevărata și finala împlinire a promisiunii făcută de Dumnezeu lui Avraam de a-l face un neam mare.

Este suficient să ne uităm cu atenție la argumentul din Evrei 8 și doar acest capitol singur va face imposibilă susținerea presupozițiile de bază atât ale Dispensaționalismului cât și ale Teologiei Legământului. În acest capitol vom vedea clar cum un Nou Legământ înlocuiește un Vechi Legământ specific și diferit. Acest lucru face imposibil punctul de vedere al „unui singur legământ/două administrări”. O citire atentă a versetelor 6, 7 și 13 din Evrei 8 va arăta clar că Dumnezeu a făcut acest Nou Legământ cu „casa lui Israel”. Din moment ce contextul impune ca acest legământ să fie în vigoare chiar acum, atunci pur și simplu Biserica trebuie să fie într-un anume sens casa lui Israel. Nu este exact ceea ce spun versetele 8-10? Astfel, în acest capitol punctul de vedere dispensaționalist devine imposibil.

În cele din urmă acest capitol ne va arăta că: (1) Adevărata promisiune făcută lui Avraam se preocupă de mântuire și nu de țara fizică; și (2) toți cei din acest Nou Legământ sunt credincioși regenerați și nu credincioși și copiii lor.

Dar iată legământul pe care-l voi face cu casa lui Israel, după acele zile, zice Domnul: voi pune legile Mele în mintea lor și le voi scrie în inimile lor; Eu voi fi Dumnezeul lor, și ei vor fi poporul Meu. Și nu vor mai învăța fiecare pe vecinul sau pe fratele său, zicând: „Cunoaște pe Domnul!”, căci toți Mă vor cunoaște, de la cel mai mic până la cel mai mare dintre ei. (Evrei 8:10-11)

În poporul Noului Legământ nu există nici măcar un singur necredincios. Fiecare membru al acestui popor regenerat este atât rege cât și preot. Comunitatea Noului Legământ este acel „popor sfânt” care a fost „născut într-o zi” atunci când înălțatul Rege și-a trimis Vicarul Său personal să locuiască în fiecare sămânță răscumpărată și înfiată a lui Avraam.

Următoarele două afirmații ilustrează relația celor două legăminte așa cum se relaționează unul la celălalt și de asemenea cum se relaționează la Israel și Biserică:

1. Sub Vechiul Legământ, circumcizia definea un popor fizic fără a ține cont de regenerare. Sub Noul Legământ regenerarea definește un popor spiritual fără a ține cont de naționalitate sau descendență.

2. Sub Vechiul Legământ, ascultarea desăvârșită era singurul temei al primirii binecuvântării promise. Sub Noul Legământ, atât binecuvântarea cât și ascultarea necesară sunt garantate de Hristos Garantul nostru:

(A) Viața de ascultare a lui Hristos sub lege a dobândit toate binecuvântările pe care le-a promis legea legământului, iar moartea Lui sub blestemul aceleași legi a îndepărtat fiecare blestem cu care ea a amenințat.

(B) Dăruirea Duhului Sfânt fiecărui credincios ca un Pedagog interior garantează ascultarea din inimă. Din această ascultare vine din ce în ce mai multă conformare exterioară la Hristos și legea Lui. Legalistul încearcă să producă schimbare interioară prin standarde exterioare și amenințări. Metoda lui este mult mai ușoară și produce un rezultat exterior imediat. Cu toate acestea, această metodă nu schimbă omul interior și de aceea nu va dura. Pavel descrie această situație în Coloseni 2:21-23.

Mesajul harului răscumpărător al lui Dumnezeu este construit în jurul celor două popoare și celor două legăminte, dar Dumnezeu are un singur scop. Un popor este fizic (Israelul) și celălalt popor este spiritual (Biserica). Poporul fizic a fost un tip al poporului spiritual și nu a fost niciodată destinat să fie un scop în sine. Legământul cu Israelul a fost legalistic și temporal, iar legământul cu Biserica este bazat pe har și este veșnic. Poporul spiritual și legământul harului a fost scopul lui Dumnezeu în istoria răscumpărării de la apariția păcatului. Poporul fizic nu are scop separat și viitor independent de Trupul lui Hristos.

Tabelul următor compară poporul lui Israel cu Trupul lui Hristos. El a fost folositor multor persoane. Sunt convins că unii cititori ar putea să-l îmbunătățească. Vă recomand să aruncați o privire asupra tabelului, să citiți instrucțiunile de mai jos, apoi să vă reîntoarceți cu grijă la tabel.

CINE ESTE „NEAMUL MARE” PROMIS LUI AVRAAM? ESTE ISRAELUL SAU BISERICA?

Punctul de comparație

Poporul Israel

Trupul lui Hristos

Promisiunea lui Avraam

Aceeași promisiune dată poporului Israel

Împlinită în Biserică

Voi face din tine un neam mare ...

(Geneza 12: 2)

… dacă veți asculta … și veți păzi legământul Meu, veți fi comoara Mea … o împărăție de preoți și un neam sfânt ...

(Exodul 19: 5- 6 NTR)

Și voi, ca niște pietre vii, sunteți zidiți ca să fiți o casă duhovnicească, o preoție sfântă … Voi însă sunteți o seminție aleasă, o preoție împărătească, un neam sfânt, un popor pe care Dumnezeu Și l-a câștigat ca să fie al Lui …  (1 Petru 2: 5, 9)

Ambele sunt „popoare” alese

Isaia 51: 4

(Deuteronom 10: 15 n.tr.)

1 Petru 2: 9

Felul poporului

Fizic

Spiritual

Baza cetățeniei

Nașterea naturală

Nașterea spirituală

Starea spirituală a cetățenilor

Mântuiți și pierduți        Romani 9: 6

Doar mântuiți                   Evrei 8: 10, 11

Dovada cetățeniei

Circumcizia în trup făcută de mâna omului

Circumcizia inimii făcută de Duhul Sfânt

Ambele sunt prin naștere „sămânța lui Avraam”

Născută „după trup” - doar sămânță „naturală”

Născută „după Duhul” – sămânță „spirituală”

Relația cu Dumnezeu

Iubit, ales, răscumpărat, înfiat ca popor fizic dintre neamuri

Iubit, ales, răscumpărat, înfiat ca familie spirituală

Ambele „răscumpărate”

Fizic – din Egipt

Spiritual – din păcat

Ambele „chemate de Dumnezeu”

Afară din Egipt

Afară din lume

Baza legământului național

Decalogul – „Fă” și vei trăi, nu asculta și vei muri

Sângele lui Hristos „Terminat” – crede

Condiția binecuvântării

Faptele - Ascultarea

Harul – Credința

Guvernarea sau conducerea

Întreaga structură mozaică

Întreaga Lege a lui Hristos

Scopul – de a deveni un adevărat „neam sfânt” al lui Dumnezeu            Exod 19: 4, 5

Niciodată realizat – „dacă” nu a fost niciodată împlinit

Realizat de fiecare cetățean din națiune – „voi sunteți”

Încadrarea temporală a existenței poporului

Începe – Exod 24: 8

Se termină – Matei 27: 51

Începe – la Rusalii 1 Corinteni 12: 12, 13

Nu se termină niciodată – Efeseni 2: 21- 23

Concluzie

Totul se termină – Evrei 8

Totul nou – Evrei 9 și 10

CUM SĂ FOLOSIM TABELUL ANTERIOR

Tabelul următor este o comparație dintre Israel ca popor fizic special ales a lui Dumnezeu și Biserică ca popor spiritual special ales al lui Dumnezeu. Promisiunea că Avraam va fi tatăl unui „neam mare” a fost făcută în Geneza 12:3. Acesta este textul cheie. Întrebarea de bază se referă la identificarea împlinirii acestei promisiuni.

Promisiunea din Geneza 12:3 se va împlini în viitor în sens fizic, în ținutul Palestinei, în poporul Israel sau

Promisiunea din Geneza 12:3 s-a împlinit spiritual chiar acum în Biserica văzută ca fiind adevăratul Israel spiritual al lui Dumnezeu?

Simpla comparație a pasajului din Exod 19:4-5 cu cel din 1 Petru 2:5-11 din tabelul precedent ar trebui să ne convingă că ultima afirmație este cea adevărată. Biserica este acum tot ceea ce Israelul nu a reușit niciodată să devină. Israelul nu a devenit niciodată „neamul sfânt de împărați și preoți” pur și simplu pentru că el nu a păzit niciodată legământul care îi promitea acea binecuvântare. Biserica este adevăratul „neam sfânt de împărați și preoți” doar pentru că Garantul ei a păzit legământul și a dobândit binecuvântarea pe care acesta o promitea (Evrei 7:22). Tabelul este bazat pe următoarele realități biblice:

1. Națiunii fizice Israel i s-a dat o promisiune specifică de a deveni adevărata națiune sfântă a lui Dumnezeu dacă poporul va împlini legea legământului dată la Muntele Sinai (Exod 34:27, 28).

De aceea, acum, dacă veți asculta de glasul Meu și veți păzi legământul Meu [tablele de piatră, Exod 34:27-29], (atunci – apare în Biblia engleză, n. tr.) veți fi comoara Mea dintre toate popoarele, ... Voi Îmi veți fi o împărăție de preoți și un neam sfânt.» …. (Exod 19:5-6a NTR)

Scriptura este clară că termenii Legii Legământului nu au fost niciodată împliniți de poporul Israel. „Atunci” nu a devenit niciodată o realitate pentru că respectivul „dacă” nu a fost niciodată împlinit. Israelul niciodată nu a păzit legământul și din această cauză nu a devenit niciodată un adevărat popor sfânt al lui Dumnezeu. Biserica, ca și Trup al lui Hristos, a devenit adevăratul popor al lui Dumnezeu în ziua de Rusalii (1 Petru 2:6-9).

2. Israelul ca națiune fizică a lui Dumnezeu a fost adus în ființă ca popor sau „corp politic”, prin Legea Legământului de la Sinai (Deuteronom 4:13). Existența lor națională și relația specială cu Dumnezeu erau bazate pe ascultarea lor de acest legământ legalistic și de toate poruncile ceremoniale și civile ale acestuia.42

3. Poporul fizic al lui Israel a fost lepădat, iar relația specială națională de legământ a fost complet încheiată atunci când a venit Hristos (Matei 21:43). Sfâșierea perdelei din templu de sus până jos a fost dovada acestui fapt. Poporul, legea legământului (tablele de piatră păstrate în chivotul legământului), care a adus poporul în ființă, preoția împreună cu jertfele impuse de păcatele săvârșite împotriva Vechiului Legământ, stau sau cad împreună. Ele au fost un întreg. (n.tr. Nu le poți privi separat!)

4. Poporul spiritual, Trupul lui Hristos, a fost „născut într-o zi” și a devenit tot ceea ce Israelul nu a fost niciodată.

Și voi, ca niște pietre vii, sunteți zidiți ca să fiți o casă duhovnicească, o preoție sfântă … Voi însă sunteți o seminție aleasă, o preoție împărătească, un neam sfânt, un popor pe care Dumnezeu Și l-a câștigat ca să fie al Lui, … (1 Petru 2:5a, 9a)

Este imposibil să nu vezi 1 Petru 2:5-9 ca pe o împlinire cuvânt cu cuvânt a promisiunii făcute lui Israel la Sinai în Exod 19:5, 6. Ca Biserică, noi suntem adevărata împlinire a promisiunii privitoare la un neam mare făcute lui Avraam și seminței lui. Ecclesia lui Hristos este adevăratul popor promis lui Avraam.

5. Biserica moștenește adevăratele binecuvântări spirituale promise lui Israel la Sinai prin legea legământului, pur și simplu pentru că Domnul a păzit pentru ea legământul. Născându-se sub acel legământ Hristos a dobândit fiecare binecuvântare pe care a promis-o legea legământului (Galateni 3:24-4:7) și astfel acordându-i ascultarea perfectă pe care ea o cerea (Filipeni 2:5-11 și Romani 8:1-4). Acesta a fost singurul mod în care El a putut să dobândească (pentru noi) dreptatea necesară moștenirii binecuvântărilor promise de legea legământului. De asemenea Hristos atunci când a murit pe cruce sub judecata lui Dumnezeu a îndurat fiecare blestem cu care aceeași lege a legământului amenința. Aceasta este teologie biblică federală.

Aceasta este ceea ce vrea să spună Pavel în Romani 6:14 și în alte locuri atunci când rostește: „… pentru că nu sunteți sub Lege [ca legământ în care binecuvântările sunt dobândite prin merit], ci sub har [ca legământ în care binecuvântările au fost deja dobândite prin Garantul nostru binecuvântat]”.

Prin comparația făcută în tabel, ar trebui să fie evidente următoarele concluzii:

1. În scopurile răscumpărătoare ale lui Dumnezeu atât Dispensaționalismul cât și Teologia Legământului nu înțeleg doctrina biblică a Bisericii ca Trup al lui Hristos.

(A) Dispensaționalismul nu vede Trupul lui Hristos ca fiind adevăratul Israel al lui Dumnezeu, ca împlinire a promisiunilor făcute lui Avraam și seminței lui. Acest sistem teologic insistă că ar exista promisiuni diferite pentru Israel și pentru Biserică.

(B) Teologia Legământului nu vede că credincioșii Vechiului Legământ nu au moștenit cu adevărat promisiunile făcute lui Avraam și seminței lui (Evrei 11:13, 39). Acest sistem plasează doctrina și experiența unică a Trupului lui Hristos înapoi în scripturile Vechiului Testament. Teologia Legământului trebuie să facă lucrul acesta pentru că sistemul lor nu poate să facă o distincție clară între poporul Israel și Trupul lui Hristos.

(C) Dispensaționalismul nu vede că Trupul lui Hristos este exact lucrul la care Dumnezeu a lucrat din momentul Căderii. El nu realizează că mărețele „zile ale lui Mesia” profețite de toți profeții Vechiului Testament nu sunt ceva ce va fi experimentat într-un Mileniu pământesc viitor. Zilele în care noi trăim acum sunt chiar zilele de care vorbeau profeții (Apocalipsa 3:24-26). Incapacitatea Dispensaționalismului de a vedea acest lucru este consecința insistenței lui de a separa scopul lui Dumnezeu pentru Israel de cel pentru Biserică. Acest sistem nu poate vedea Biserica a fi vizată nicăieri în scripturile Vechiului Testament. Dispensaționaliștii sunt blocați în aceasta de presupozițiile lor de bază.

(D) Teologia Legământului face greșeala opusă. Nu realizează că credinciosul Noului Legământ experimentează realitatea binecuvântărilor spirituale și un statut nou care nu au putut fi experimentate înainte de venirea personală a lui Hristos și de venirea personală a Duhului Sfânt. Acest lucru este consecința insistenței de a face din Israel tot una cu Biserica și așezarea mai apoi a celor două sub același legământ.

2. Niciunul din aceste două sisteme nu are un Nou Legământ autentic care să înlocuiască Vechiul Legământ, astfel încât ambele legăminte să se raporteze la aceleași scopuri răscumpărătoare ale lui Dumnezeu pentru un singur popor adevărat al Lui. Acesta este motivul pentru care Evrei 8 nu se potrivește niciunuia din cele două sisteme.

(A) Dispensaționalismul trebuie să împingă „Noul Legământ cu casa lui Israel” din Evrei 8 într-un Mileniu viitor. În acest sistem teologic acest pasaj nu poate să se refere la timpul prezent și la Biserică.

(B) Teologia Legământului insistă că Noul Legământ din Evrei 8 nu este cu adevărat un legământ nou și distinct, ci doar o nouă administrare a aceluiași legământ sub care a stat Israel.

2. Niciunul din aceste două sisteme nu vede adevărata relație dintre Israel și Biserică. Direct sau indirect, atât Dispensaționalismul cât și Teologia Legământului insistă în a aduce în Noul Testament aspectul fizic al lui Israel ca popor.

(A) Teologia Legământului găsește în Scripturile Vechiului Testament structura de bază a Bisericii și doar adaugă Neamurile la ceea ce deja exista. Ea ignoră Scripturile Noului Testament care învață că la Rusalii a fost creat și stabilit un lucru complet nou care a fost așezat pe o fundație complet nouă (Efeseni 2:14-22).

(B) Dispensaționalismul nu reușește să vadă Biserica ca fiind adevărata împlinire a unicului și veșnicului scop al lui Dumnezeu. Pe de altă parte Teologia Legământului nu reușește să vadă unicitatea și noutatea Bisericii ca Trup a lui Hristos.

Sugerez ca cititorul să se reîntoarcă la tabelul precedent și să continue în a-și pune întrebările de bază: „Este Biserica ținta către care a lucrat Dumnezeu de la intrarea păcatului în lume? Este ea adevărata împlinire a promisiunilor făcute lui Avraam și David? Este ea adevăratul Templu, adevărata Casă a lui Dumnezeu și adevăratul Popor Sfânt constituit din împărați și preoți?”

Apoi, compară cele două coloane ale punctelor specifice de comparație așa cum se raportează ele la poporul Israel și Biserică. Dacă se privește cu atenție la diferențe, devine imposibil ca Israelul să fie Ecclesia lui Hristos pe care El a cumpărat-o cu sângele Său, iar dacă similitudinile sunt văzute clar, devine imposibil să ratezi faptul că Ecclesia lui Hristos este adevăratul Israel al lui Dumnezeu și astfel, ea este împlinirea promisiunilor făcute lui Avraam și repetate de toți profeții.

Ar trebui să fie cu prisosință clar faptul că promisiunea necondiționată pe care Dumnezeu i-a făcut-o lui Avraam nu are nimic de a face cu „semințele” luate la plural. Nu are nimic de a face cu iudeii fizici și Palestina sau cu copiii credincioșilor și mântuirea lor. Dumnezeu i-a promis necondiționat lui Avraam că sămânța lui va fi Mesia. Sămânța promisă lui Avraam este Hristos! Dumnezeu a promis că-i va mântui și-i va păzi pe toți cei aleși în Hristos care sunt țintele harului și iubirii necondiționate ale Tatălui.

Există o singură întrebare cu adevărat vitală: „Ești tu în sămânța lui Avraam și un moștenitor împreună cu el conform promisiunii? Răspunsul nu are nimic de face cu descendența ta familială sau cu ritualurile și ceremoniile care ți s-au făcut. Totul se leagă de faptul dacă ești sau nu în Hristos. Are de a face cu puterea Duhului Sfânt care îl revelează pe Isus Hristos inimii tale prin harul mântuitor și putere.

ANEXA 1. TEOLOGIA LEGĂMÂNTULUI

Toate citatele următoare sunt luate din Mărturisirea de Credință Westminster43. Acesta este documentul cel mai larg acceptat și respectat care a apărut de la Reformă. Această sursă reprezintă punctul de vedere consecvent al Teologiei Legământului, atât istoric cât și prezent. Recent s-au pronunțat o sumedenie de opinii diferite cu privire la ceea ce vrea să spună de fapt Mărturisirea și cum trebuie ea aplicată, dar după cunoștința mea, nici o grupare Presbiteriană nu a contestat Mărturia însăși în domeniile legămintelor, legii sau bisericii.

Presupozițiile de bază: Legămintele sunt cheia înțelegerii și unității întregii Scripturi.

1. Omul este întotdeauna în relație de legământ cu Dumnezeu.

Distanța dintre Dumnezeu și creatură este atât de mare, încât deși creaturile raționale îi datorează Lui supunere în calitate de Creator al lor, ele nu pot avea niciodată parte de niciun câștig din partea Lui ca binecuvântare și răsplată, ci doar printr-o bunăvoință voluntară din partea lui Dumnezeu, pe care El a găsit plăcere să o exprime prin intermediul legământului [sublinierea mea] (Capitolul VII, Secțiunea I). a Isaia 40:13-17; Iov 9; 32, 33; 1 Samuel 2:25; Psalmii 113:5, 6; Psalmii 100:2, 3; Iov 22:2, 3; 35:7, 8; Luca 17:10; Fapte 17:24, 25.

2. Întreaga Scriptură este acoperită de două legăminte. Primul este „Legământul Faptelor” făcut cu Adam în grădină înainte de căderea lui. Al doilea este „Legământul Harului” făcut cu Adam imediat după căderea sa.

Legământul Faptelor:

Primul legământ făcut cu omul a fost legământul faptelor,b în care lui Adam, și în el urmașilor lui, i-a fost promisă viața,c sub condiția supunerii perfecte și personaled [sublinierea mea] (Capitolul VII, Secțiunea II).

b Galateni 3:12. c Romani 10:5; 5:12-20. d Geneza 2:17; Galateni 3:10.

Legământul Harului:

Pentru că omul prin căderea lui s-a făcut incapabil de a avea viață prin acel legământ [legământul faptelor], Domnul a găsit plăcere să facă un al doilea,e în mod obișnuit numit Legământul Harului: cu ajutorul căruia prin Isus Hristos El oferă gratuit păcătoșilor viață și mântuire, cerându-le credință în El pentru a fi mântuiți;f și promițând că va da Duhul Lui cel Sfânt tuturor celor rânduiți să capete viața, pentru a-i face în stare și dornici să creadăg [sublinierea mea] (Capitolul VII, Secțiunea III).

e Galateni 3:21; Romani 8:3; 3:20, 21; Geneza 3:15; Isaia 42:6. f Marcu 16:15, 16; Ioan 3:16; Romani 10:6, 9; Galateni 3:11; g Ezechiel 36:26, 27; Ioan 6:44, 45.

Acest legământ a fost administrat diferit în timpul legii și în timpul evangheliei;…i (Capitolul VII, Secțiunea V).

i 2 Corinteni 3:6-9.

3. Binecuvântarea promisă în legământul faptelor a fost viața, iar lui Adam i s-a dat abilitatea să „câștige” această binecuvântare a vieții prin supunerea lui față de termenii legământului.

…viața i-a fost promisă lui Adam … sub condiția supunerii perfecte și personale [sublinierea mea] (Capitolul VII, Secțiunea II).

Dumnezeu i-a dat lui Adam o lege, ca un legământ al faptelor, prin care El l-a legat pe el și urmașii lui, la ascultare personală, completă, precisă și continuă; a promis viața cu condiția împlinirii și a amenințat cu moartea în condițiile încălcării ei; și l-a înzestrat cu puterea și abilitatea păzirii eia[sublinierea mea] (Capitolul XIX, Secțiunea I).

a Geneza 1:26, 27; 2:17; Romani 2:14, 15; 10:5; 5:12, 19; Galateni 3:10, 12; Eclesiastul 7:29; Iov 28:28.

4. Conținutul legământului faptelor căruia trebuia să se supună Adam pentru a dobândi viața au fost cele zece porunci, „în mod obișnuit numite [de niciun scriitor al Scripturii] legea morală.”

Această lege [dată lui Adam ca legământ al faptelor], după căderea lui, a continuat să fie o regulă perfectă de dreptate; și astfel, a fost dată de Dumnezeu pe Muntele Sinai în cele zece porunci, scrisă pe două table: …b [sublinierea mea] (Capitolul XIX, Secțiunea II).

b Iacov 1:25; 2:8, 10-12; Romani 13:8, 9; Deuteronom 5:32; 10:4; Exod 34:1

5. Clauza legământului a fost „ascultarea personală perfectă, deplină și exactă” pentru o perioadă probatorie. Atât Capitolul 7, Secțiunea 2 cât și Capitolul 19, Secțiunea 1, vorbesc despre Adam care este așezat „sub legământul faptelor” și căruia i se promite că va fi răsplătit cu viață dacă va îndeplini condițiile legământului.

6. Prin păcatul lui (eșecul de a se supune legământului faptelor și de a dobândi viața), Adam a pierdut pentru totdeauna oportunitatea de a dobândi viața prin fapte.

Prin căderea sa omul s-a făcut pe el însuși incapabil de [a dobândi] viața prin acel legământ [prin împlinirea termenilor lui și dobândirea binecuvântării vieții pe care o promitea el], de aceea i-a făcut plăcere Domnului să facă un al doilea legământ, în mod obișnuit numit legământul harului; …[sublinierea mea] (Capitolul VII, Secțiunea III).

Întrebare: Prezintă vreodată Scriptura tragedia căderii lui Adam ca fiind „pierderea oportunității de a dobândi viața,” sau ea reprezintă căderea ca fiind pierderea vieții și dreptății pe care Adam deja le avea în virtutea faptului că el, Adam, fusese creat după chipul lui Dumnezeu? Nicăieri nu ni se spune că Adam a eșuat în a obține ceva ce el nu avea. Întotdeauna ni se vorbește despre pierderea a ceva ce deja avea. (Compară cu Mărturisirea Heidelberg, unde întreaga idee a legământului faptelor se remarcă prin absența ei).

Așa numitul legământ al harului este în realitate mesajul evangheliei harului. Acest „legământ” sau de fapt evanghelie a harului, îl face în stare astăzi pe păcătos să câștige, prin credință, ceea ce Adam ar fi dobândit dacă ar fi păzit legământul faptelor. Nicăieri Scripturile nu sugerează o astfel de idee sau comparație.

Din moment ce există un singur legământ neschimbător al harului (presupunerea de bază a Teologiei Legământului), urmează câteva deducții foarte logice:

1. Nu poate fi decât o singură Biserică: de aceea poporul Israel trebuie să fie una cu Biserica de astăzi.

2. Semnele, pecețile și formele vizibile ale închinării se schimbă sub noua administrare, dar unul și același legământ este neschimbat și încă în vigoare.

3. Din moment ce „legea morală” (Tablele de piatră) exprimă natura lui Dumnezeu, acele table sunt unicul și neschimbătorul canon de comportament care guvernează unicul popor al lui Dumnezeu în toate veacurile. Hristos (în Predica de pe Munte) și apostolii (în Epistole) reafirmă autoritatea legii morale (Tablele de piatră) și ne arată adevărata semnificație a legii morale neschimbătoare de pe aceste table de legământ. Nici Hristos, nici apostolii Lui, nu au adăugat la legea morală neschimbătoare scrisă pe Tablele de piatră vreo „lege mai înaltă”. Cele Zece Porunci trebuie să fie cel mai înalt standard de moralitate care a fost dat vreodată.

4. Din moment ce Israel este Biserica și a fost sub același legământ ca Biserica astăzi, atunci copiii părinților credincioși trebuie să fie încă considerați ca parte a Bisericii și trebuie însemnați și sigilați în botez în calitate de copii ai legământului. Sub noua administrare a unuia și aceluiași legământ se schimbă doar semnul legământului, iar botezul înlocuiește circumcizia. Sabatul trebuie să fie parte a legii morale neschimbătoare, dar ziua este schimbată din a șaptea în prima, etc. Tot ceea ce se schimbă este administrarea unuia și aceluiași legământ. Semnele și pecețile vizibile se schimbă, dar nu și legământul. Nu poate fi decât un singur legământ cu două administrări ale harului.

Dacă poate fi arătat că acest concept contrazice clar Scripturile Noului Legământ, atunci este distrus întreg sistemul pe care este construit conceptul. Aceasta este Teologia Legământului!

ANEXA 2. DISPENSAȚIONALISMUL

Materialul următor (cu excepția notelor) este condensat din cartea: Major Bible Themes (Teme biblice majore) de Lewis Sperry Chafer, revizuită de John F. Walvoord44. Folosesc această sursă pentru că Lewis Sperry Chafer este recunoscut ca unul dintre cei mai influenți lideri timpurii dispensaționaliști din această țară (SUA n.tr.). El a fost fondatorul Seminarului Teologic Dallas. Dr. John F. Walvoord, cel de-al doilea președinte pensionar al aceluiași seminar, este probabil cel mai bun reprezentant al dispensaționalismului așa cum este el astăzi înțeles. Din moment ce dispensaționalismul nu are un crez universal acceptat, această carte ar putea reprezenta autoritatea cea mai larg acceptată în trecut (Chafer) și în prezent (Walvoord). Toate sublinierile sunt ale mele dacă nu se specifică altfel.

Walvoord subliniază importanța dispensaționalismului:

Cel mai important lucru în studiul Scripturii este să înțelegem că [1] revelația scripturală se împarte în perioade bine definite. [2] Acestea sunt separate clar, iar recunoașterea acestor diviziuni și a scopurile lor divine constituie unul dintre factorii cei mai importanți ai interpretării adevărate a Scripturii. [3] Aceste diviziuni sunt denumite „dispensații” și pot fi observate diferite dispensații în perioade succesive de timp.

Această recunoaștere a dispensațiilor aruncă probabil mai multă lumină asupra întregului mesaj al Bibliei decât oricare alt aspect al studiului biblic (p. 126).

Chafer și Walvoord definesc cuvântul dispensație după cum urmează:

O dispensație poate fi definită ca fiind un stadiu în revelația progresivă a lui Dumnezeu care constituie o administrare distinctă sau o regulă de viață. Deși în Biblie conceptul de dispensație și de perioadă nu este în mod precis același, este evident că fiecare perioadă a avut dispensația ei (p. 126).

Scofield definește cuvântul dispensație în acest fel:

O dispensație este o perioadă de timp în care omul este pus la probă în ceea ce privește ascultarea lui față de o descoperire specifică a voii lui Dumnezeu.45

Dispensațiile diferite sunt esențiale pentru ca toți oamenii să poată fi dovediți vinovați înaintea lui Dumnezeu. Perioadele diferite de probă sunt necesare pentru a putea „închide orice gură.”

Relația omului cu Dumnezeu nu este aceeași în fiecare perioadă. A fost necesar ca omul căzut să fie adus la proba divină. În parte, acesta este scopul lui Dumnezeu în perioadele de timp, iar rezultatul probării este în fiecare situație o demonstrație incontestabilă a eșecului total și păcătoșeniei omului. În final orice gură va fi închisă pentru că secolele de experiență vor revela că orice presupoziție a inimii umane este prostească și stricată (p. 127).46

De aceea fiecare dispensație începe cu așezarea divină a omului într-o nouă poziție de privilegiu și responsabilitate, și fiecare se încheie cu eșecul omului care aduce dreapta judecată a lui Dumnezeu. Deși sunt anumiți factori de durată, precum caracterul sfânt al lui Dumnezeu, care prin necesitate rămân aceeași în fiecare perioadă, sunt instrucțiuni și responsabilități care variază. Acestea, împreună cu aplicația lor, sunt limitate la o perioadă de timp dată (p. 127).

Prin dispensații Dumnezeu a demonstrat fiecare din modurile posibile în care putea să trateze cu omul. În fiecare dispensație omul a eșuat și doar harul lui Dumnezeu este suficient. Prin dispensații este împlinit scopul lui Dumnezeu de manifestare a gloriei Lui, atât în lumea naturală cât și în istoria umanității. În toată veșnicia nimeni nu poate să ridice întrebarea dacă nu ar fi fost mai bine ca Dumnezeu să-i mai fi dat omului o altă șansă de a obține salvarea sau sfințirea prin abilitățile sale47. Cunoașterea dispensației este în consecință cheia înțelegerii scopului lui Dumnezeu în istorieși a derulării Scripturii care prezintă modul în care Dumnezeu se raportează la om și revelația Lui divină  despre El însuși (p. 136).

Iată principiile de bază ale dispensaționalismului:

În studiul celor șapte dispensații, câteva principii sunt esențiale înțelegerii acestei învățături. Dispensaționalismul este derivat din interpretarea normală sau literală a Bibliei. Este imposibil să interpretezi Biblia în sensul ei normal, literal, fără să realizezi că sunt perioade diferite și dispensații diferite. Un al doilea principiu este acela al revelației progresive, fapt recunoscut de aproape toți cei care studiază Biblia. Acesta este principiul care spune că revelația a fost dată în diferite faze. Al treilea, toți interpreții Bibliei vor recunoaște că într-o anumită măsură ultima revelație înlocuiește revelația anterioară având ca rezultat schimbarea regulilor de viață. Prin această schimbare cerințele anterioare pot fi schimbate sau retrase iar noi cerințe pot fi adăugate. De exemplu, în timp ce Dumnezeu i-a poruncit lui Moise să omoare pe omul care strângea lemne sâmbăta (Numeri 15:23-26), nimeni nu va aplica astăzi această poruncă pentru că noi trăim într-o dispensație diferită (p. 128).

Cei mai mulți, nu toți, dispensaționaliștii susțin șapte dispensații. Ceea ce urmează este rezumatul lui Chafer și Walwoord:

A. Dispensația Inocenței: Perioada libertății. [Începe în Geneza 1:26,27 și se sfârșește în Geneza 3:6] (p. 129).

B. Dispensația Conștiinței: Perioada responsabilității umane. [Începe în Geneza 3:7 și se sfârșește în Geneza 8:19] (p. 129).

C. Dispensația Guvernării umane: Legământul cu Noe [Începe în Geneza 8:20 și se sfârșește în Geneza 11:9] (p. 130).

D. Dispensația Promisiunii: Legământul cu Avraam [Începe în Geneza 11:10 și se sfârșește în Exod 19:2] (p. 131).

E. Dispensația Legii: [Națiunea lui Israel] [Începe în Exod 19:3 și se sfârșește în Fapte 2 în Ziua de Rusalii] (p. 133).

Într-un sens dispensația legii se sfârșește la cruce (Romani 10:4; 2 Corinteni 3:11-14; Galateni 3:19, 25). Dar într-un alt sens ea nu a fost încheiată până în Ziua de Rusalii, atunci când a început perioada harului. Deși legea s-a sfârșit ca regulă specifică de viață, ea continuă să fie revelația dreptății lui Dumnezeu și poate fi studiată cu folos de către creștini pentru determinarea caracterului sfânt al lui Dumnezeu. Din moment ce Dumnezeu nu se schimbă, principiul moral fundamental al legii continuă. Totuși, din moment ce dispensația s-a schimbat și regula de viață dată lui Israel nu este regula de viață pentru Biserică, credincioșii astăzi nu sunt obligați să păzească detaliile legii. Cu toate că pot fi făcute multe aplicații ale legii, interpretarea strictă a legii mozaice i se aplică numai lui Israel (p. 134).

F. Dispensația Harului: [Biserica] [Începe în Fapte 2 și se sfârșește la răpirea Bisericii].

Dispensația harului a fost îndreptată numai către Biserică, …

Cu toate acestea, sub har eșecul a fost de asemenea evident pentru că harul nu a produs nicio acceptare a lui Hristos universală și nicio biserică triumfătoare …

Dispensația harului se sfârșește cu răpirea bisericii care va fi urmată de judecarea bisericii formale (Apocalipsa 17:16). Perioada harului este o dispensație diferită prin faptul că ea privește biserica compusă atât din credincioși iudei cât și dintre neamuri. Prin contrast, legea lui Israel a fost doar pentru Israel, guvernarea umană a fost pentru întreaga lume, iar conștiința se extinde la toți. În dispensația prezentă legea mozaică este anulată complet ca aplicație directă dar continuă să fie o mărturie a sfințeniei lui Dumnezeu, iar prin aplicație oferă multe lecții spirituale, … Deși toate dispensațiile conțin un element de har, dispensația harului este manifestarea supremă atât în ceea ce privește plinătatea mântuirii primite, cât și ca regulă de viață (p. 135).

G. Dispensația Împărăției: [Mileniul] [Începe la cea de-a doua venire a lui Hristos … și] se sfârșește la distrugerea prin foc a pământului și a cerului și este urmată de starea eternă (Apocalipsa 21-22) (p. 136).

Dispensația Împărăției începe la cea de-a doua venire a lui Hristos (Matei 24; Apocalipsa 19) și este precedată de o perioadă de timp care include tribulația, care este într-o anumită măsură o perioadă tranzitorie (p. 136).

În împărăția milenară harul divin este de asemenea revelat în împlinirea Noului Legământ (Ieremia 31:31-34), în mântuire (Isaia 12), în prosperitate fizică și temporală (Isaia 35), în abundența revelației (Ieremia 31:33-34), iertarea păcatelor (Ieremia 31:34) și în strângerea laolaltă a lui Israel (Isaia 11:11-12; Ieremia 30:1-11; Ezechiel 39:25-29) (p. 136).

Dispensația împărăției diferă de toate celelalte dispensații precedente prin faptul că ea este forma finală de testare morală. Avantajele dispensației includ o guvernare perfectă, o prezență glorioasă nemijlocită a lui Hristos, o cunoaștere universală a lui Dumnezeu și a termenilor mântuirii, iar Satan făcut inactiv. În multe aspecte dispensația împărăției este culminantă și aduce epuizarea interacțiunii lui Dumnezeu cu omul (p. 136).

ANEXA 3. „CELE DOUĂ ADMINISTRĂRI ALE ACELUIAȘI LEGĂMÂNT” ÎN TEOLOGIA LEGĂMÂNTULUI

Cu ceva timp în urmă am discutat despre tema de bază a acestei cărți cu un grup de lucrători reformați a cărei componență era divizată în mod egal între Dispensaționaliști, susținători ai Teologiei Legământului și ai perspectivei pe care eu o îmbrățișez. Câțiva dintre susținătorii Teologiei Legământului au insistat să se folosească termenul legământ al harului ca și cum ar fi avut autoritate dată de versetele Scripturii. Ei nu au încercat deloc să-și dovedească cu texte biblice presupunerile lor teologice. Ei continuau să vorbească în termenii logicii și teologiei. În cele din urmă am spus:  „Cu toții suntem de acord că Biblia este structurată în jurul a două legăminte. Oricum, cele două legăminte despre care tot vorbiți, adică un legământ al faptelor cu Adam în gradina Edenului și un legământ al harului făcut cu Adam imediat după cădere, nu au nici un fel de bază scripturală în Cuvântul lui Dumnezeu. Aceste două legăminte sunt ambele legăminte teologice însă nu și biblice. Ele sunt copiii unui sistem teologic. Mama lor este Teologia Legământului, iar tatăl lor este logica aplicată acestui sistem. Nici unul dintre aceste legăminte nu își au originile în textele Scripturii și sau în vreo exegeză biblică. Ambele au fost inventate de teologie ca și consecința necesară tocmai sistemului teologic.”

Apoi un frate a întrebat, „Pai atunci unde sunt textele biblice care stabilesc cele două legăminte despre simți tu că sunt cele două legăminte majore ale Scripturii?”

Ne-am uitat în Evrei 8:6-13 acolo unde Duhul lui Dumnezeu într-un mod clar afirmă că Noul Legământ a înlocuit Vechiul Legământ. Am scos în evidență faptul că aceste versete vorbesc despre două legăminte distincte și diferite și că cel vechi sau primul nu are nimic de-a face cu Adam în Gradina Eden. Vechiul Legământ este identificat într-un mod special ca fiind legea de legământ dată la Sinai lui Israel. Noul Legământ care ia locul Vechiului Legământ este legământul pe care Isus îl ratifică pe cruce prin sângele cu care a ispășit și de care noi ne amintim la Cina Domnului. Este imposibil să legi Noul Legământ de Adam după momentul căderii.

Apoi am spus, „Acest pasaj din Evrei vorbește clar despre două legăminte majore ale Scripturii. E clar că unul dintre legămintele identificate de Scriptură este legământul pe care Dumnezeu îl face cu Israelul la Sinai „atunci când i-a scos de mână din țara Egiptului”; și cu toate acestea sistemul respectiv nici măcar nu admite că legământul de la Sinai este un legământ legal, deși scriitorul spune clar că acest prim sau vechi Legământ este înlocuit de Noul Legământ. Scriptura întotdeauna arată că legământul legal făcut la Sinai este Vechiul Legământ și îl contrastează de asemenea întotdeauna cu Noul Legământ întemeiat de Hristos. Această secțiune întreagă din Evrei este construită în întregime pe comparația dintre Noul Legământ și Vechiul Legământ pe care îl înlocuiește și față de care este mai bun.”

Apoi fratele a spus, „Dar avem doar un singur legământ cu două administrări. Sinai nu poate fi un legământ separat legal. Nu putem avea legăminte legale făcute cu biserica și Israelul este biserica răscumpărată. Fundamentul sistemului Teologiei Legământului este tocmai faptul că există un singur legământ cu două administrări diferite. Pur și simplu nu există posibilitatea ca la Sinai să se fi făcut un legământ legal.”

Am răspuns, „Ați spus tot ceea ce trebuia spus. Fundamentul de bază al teologiei tale nu se poate așeza pe texte specifice ale Scripturii. Terminologia nebiblică pe care o folosești izvorăște din sistemul tău teologic în loc să vină din Scriptură. Nu vrei să purtăm o discuție bazată pe cuvintele pe care Duhul Sfânt le folosește în Evrei 8:6-13? De ce vrei să insiști să folosești termeni teologici care nu se regăsesc în Cuvântul lui Dumnezeu și să refuzi folosirea cuvintelor propriu-zise care într-un mod constant sunt folosite de Duhul Sfânt în Cuvântul lui Dumnezeu?”

„Este imposibil să ajungi să citești aceste texte din Scriptură în Evrei introducând termenii pe care îi tot folosești și este la fel de greu să înțelegi conceptele teologice din aceste versete dacă continui să te ții de legământul cu două administrări. De fapt aceste versete contrazic clar punctul tău de vedere prin comparația specifică pe care o face între cele două legăminte diferite. Haide să ne uităm la textele specifice ale Scripturii și să vedem dacă Cuvântul lui Dumnezeu va permite această perspectivă a legământului cu două administrări despre care ai recunoscut că este baza întregului vostru sistem teologic. Dă-mi voie să îți citesc niște texte din Evrei și să înlocuiesc cuvântul legământ cu administrare, dacă așa susții tu că înseamnă cu adevărat și să vedem ce se întâmplă.”

Am citit apoi următoarele versete și am înlocuit sau am adăugat cuvintele adecvate: „Dar El a devenit preot cu jurământ, prin Cel Ce I-a spus: „Domnul a jurat și nu-I va părea rău: „Tu ești preot în veci.” În consecință, Isus a devenit garantul administrări mai bune al aceluiași legământ al harului … Însă acum El a obținut o lucrare mult mai deosebită, în aceeași măsură în care și administrarea legământului harului pe care El îl mijlocește este mai bună … Dacă prima administrare a legământului harului ar fi fost fără cusur, atunci nu s-ar mai fi căutat loc pentru o a doua administrare a aceluiași legământ al harului. Dar El i-a acuzat, zicând: „Iată, vin zile, zice Domnul, când voi încheia cu casa lui Israel și cu casa lui Iuda o administrare nouă a aceluiași legământ al harului …” Evrei 7:22; 8:6-10 (versete ajustate pentru a se potrivi Teologiei Legământului).

M-am tot rugat de fratele respectiv să încerce să citească tot capitolul opt din Evrei folosindu-se fie de expresia un legământ cu două administrări, fie de înțelegerea teologică a acestor termeni. Bineînțeles că nici măcar nu a vrut să încerce. Mă întreb oare de ce oameni care în mod sincer îmbrățișează inspirația „verbală” a Scripturilor insistă în a folosi termeni care nu se regăsesc în Scriptură și care nici nu pot să îi facă se potrivească Scripturilor? În cazul Teologiei Legământului, termenii lor forțează Scripturile de cele mai multe ori să afirme opusul. Chiar cred ei că Duhul Sfânt în mod deliberat a vrut să afirme „legământ” când de fapt nu a făcut-o? Inspira el oameni să scrie despre contrastul a două legăminte diferite, unul vechi și altul nou, când de fapt era unul singur?

Apoi am întors paginile Scripturilor și am deschis la Galateni 4:24, 25 un alt loc în care Duhul Sfânt în mod specific vorbește despre două legăminte:

Acest fapt poate fi luat ca o alegorie: aceste două femei reprezintă două legăminte. Unul este cel de pe muntele Sinai, născând copii pentru sclavie – și anume Agar. Agar este muntele Sinai din Arabia și corespunde Ierusalimului de acum, pentru că este în sclavie cu copiii lui … (Galateni 4:24, 25 NTR)

Aceste texte nu doar că eșuează în a menționa oricare dintre cele două legăminte despre care acești oameni insista ca fiind baza întregii Scripturi (n.tr cu referire la legământul faptelor și de har încheiat cu Adam), dar versetele acestea în mod clar identifică unul dintre cele două legăminte majore ale Scripturii, făcând referire în mod specific la legea legământului oferită la Sinai națiunii Israel. Frații au refuzat să discutăm despre aceste versete și tot repetau, „Dar Sinai nu poate fi un legământ legal. Există un singur legământ cu două administrări.” Și am continuat să tot repet, „Ce vor să ne spună aceste texte ale Scripturii? Vă rog, vă rog fraților spuneți-mi ce înseamnă aceste versete.”

Tot argumentul atât din Galateni 3-5 cât și din Evrei 8-10 dovedește în mod clar că sunt două legăminte total distincte, și anume Vechiul Legământ făcut la Sinai ca națiunea Israel care era bazat pe fapte și ascultare și Noul Legământ ratificat la cruce bazat pe har și credință, în jurul cărora o mare parte din Scriptură se învârte în jurul acestora. Frații respectivi nu au negat texte biblice clare așa că au tăcut. Dar le-am spus: „Acum că v-am oferit două pasaje biblice care dovedesc perspectiva mea cu claritate, dați-mi și dumneavoastră un text din Scriptură care să dovedească „legământul harului” cu „două administrații”, despre care continuați să vorbiți.” S-a făcut o liniște profundă timp de câteva minute. În cele din urmă unul dintre frați a spus, „Păi să vedeți că nu prea avem un text specific din Scriptură.” Atunci am mers mai departe la următorul punct.

Apropo, Profesorul John Murray în ultimele sale scrieri se contrazice cu mulți dintre teologii moderni ai Teologiei Legământului cu privire la un presupus legământ al faptelor cu Adam. Chiar i-a muștruluit pe aceștia pentru că folosesc fraza „un legământ al faptelor” în conexiune cu Adam și pentru că se încearcă așa de mult să se lege legământul mozaic de Adam. Murray de asemenea admite că unul dintre textele favorite ale teologilor Legământului folosit ca text doveditor al legământului faptelor făcut cu Adam nu dovedește de fapt nimic. Mi-aș dori să mai citesc și despre alți teologi moderni ai Teologiei Legământului care admit aceleași lucruri precum Murray. Cu mai mult timp în urmă scriitori nu foloseau textul din Osea 6:7 așa cum o fac scriitorii moderni.

Această administrare (Adamică) a fost folosită adesea pentru a dovedi Legământul Faptelor... Nu este dovedită de Scriptură însă ... Osea 6:7 poate fi interpretat altfel și nu asigură baza pentru o astfel de construcție a economiei Adamice... Nu ar trebui niciodată amestecat cu ceea ce Scripturile numește Vechiul Legământ sau primul legământ (Ieremia 31:31-34; 2 Corinteni 3:14; Evrei 8:7, 13). Primul sau Vechiul Legământ este cel de la Sinai. Și nu numai că trebuie ocolită această confuzie în dovezi, dar de asemenea încercat în a se interpreta legea mozaică în termenii instituției Adamice. Cea din urmă poate aplica doar statului de inocență și doar numai lui Adam ca și cap reprezentativ. Perspectiva care spune că în legământul mozaic este o repetiție a așa intitulatului legământ al faptelor, popular printre teologii Legământului, este o înțelegere greșită gravă și implică o concepție eronată cu privire la legământul mozaic ... (Citat din: Colecția de scrieri a lui John Murray (Collected Writtings of John Murray), vol. 4, pp. 49, 50, Banner of Truth).

Mă amuză să aud diferiți scriitori moderni citându-l pe John Murray ca și autoritate finală a Teologiei Legământului și negând în același timp că legământul legii de la Sinai ar fi primul sau Vechiul Legământ. Susținătorii cei mai devotați ai lui Murray apară cu ardoare ceea ce însuși Murray numește o „concepție eronată cu privire la legământul mozaic.” Atunci când le-am citat afirmația de mai sus fraților despre care menționam mai devreme au tăcut chitic. Nu există nici un dubiu cu privire la ce credea John Murray. El a susținut ca „primul sau Vechiul Legământ este cel de la Sinai.”

Am citit de curând o broșură scrisă de un pastor baptist reformat în care insista că așa numitele legămintele ale faptelor și al harului sunt pietrele de temelie în înțelegerea Scripturii. Autorul în abordarea lui nu a menționat nimic cu privire la cele două legăminte din Galateni 4 și Evrei 8; și ceea ce este mai rău este că cele două legăminte despre care vorbește el nu sunt menționate nici unde în Scriptură. Uitați cum începe broșura:

Geneza 3:15 „Voi pune dușmănie între tine și femeie, între sămânța ta și sămânța ei; El îți va zdrobi capul, iar tu îi vei zdrobi călcâiul.”

Geneza 3:19 „Cu sudoarea frunții tale îți vei mânca pâinea, până când te vei întoarce în pământ, pentru că din el ai fost luat; căci țărână ești și în țărână te vei întoarce.”

… În capitolul 3 din Geneza observăm două legăminte active. Două legăminte foarte diferite au autoritate în același timp …48

Încă de la început autorul presupune ca fapt ceea ce nu poate să fie dovedit cu texte din Scriptură. Nicăieri în broșura lui autorul nu încearcă să facă exegeza vreunui text care să dovedească vreunul dintre legămintele despre care el le observă ca fiind active în Geneza. Tu, poți vedea două legăminte active în textele pe care autorul le citează? Aceasta este o metodă tipică folosită de teologii Legământului. Ei deduc că în Geneza ar fi vorba despre două legăminte însă vreo evidență textuală. Dispensaționaliști fac exact același lucru cu toate schemele lor.

De ce insistă oameni în a ignora cele două legăminte majore (Vechiul și Noul) după cum Duhul Sfânt vorbește în mod continuu și apoi ajung să construiască un întreg sistem teologic despre două legăminte care nu sunt niciodată menționate în Scriptură? Și amintiți-vă că ei citesc pasaje precum Evrei 8 și refuză să citească cuvântul legământ ca a însemna legământ. Probabil că oamenii aceștia spun, „Știu că Biblia spune Noul Legământ, dar cred că ce vrea să spună este de fapt o administrare nouă a aceluiași legământ.” Teologia Legământului insistă să pună cuvântul legământ în Geneza deși Duhul Sfânt nu l-a pus, iar apoi refuză să lase ca termenul legământ să însemne legământ, deși Duhul Sfânt folosește acel cuvânt specific în pasaje precum Evrei 8. Incredibil!

Nu am mai pomenit nimic de Dispensaționalism tocmai pentru că nu pot vedea cum deducerile lor de bază au ceva de-a face cu Cuvântul lui Dumnezeu. Scriitorii ajung să facă afirmații care nu se regăsesc in textele Scripturii, dar trebuie să fie așa cum sunt ele afirmate tocmai pentru că sistemul o cere. Mai târziu, când am început să studiez cu atenție Mărturisirea de Credință de la Westminster și am început să mă uit la toate textele folosite ca doveditoare a afirmațiilor făcute, am fost la fel de uimit ca atunci când am investigat cu atenție Dispensaționalismul. Ca baptist, găsesc că textele folosite pentru a dovedi botezul copiilor mici sunt total irelevante, însă nu mă așteptam să regăsesc aceeași atitudine în folosirea textelor ce doreau a susține și a dovedi întregul concept despre legământ și de asemenea despre lege.

Susținătorii teologiei Legământului sunt forțați să inventeze termenii „legământ al faptelor” și „legământ al harului” doar pentru că eșuează în a vedea modul unic în care Dumnezeu îl tratează pe Israel ca și națiune specială așezat sub „lege” ca nici o altă națiune premergătoare sau post-mergătoare acesteia. După acest sistem teologic, Israelul (Biserica din Vechiul Testament) trebuie să fie simplu sub același legământ sub care noi (aceeași biserică din Noul Testament) suntem. Cineva nu poate să pună credincioșii (și Israel este „poporul răscumpărat al lui Dumnezeu”) sub un legământ legal. Sistemul acesta pur și simplu nu permite acest lucru. Cei mai mulți teologi ai Legământului pentru a fi consecvenți cu sistemul lor trebuie să nege faptele biblice clare cu privire la legământul de la Sinai, care ne arată că acest legământ încheiat cu Israel era unul condițional și legal bazat pe fapte. Sistemul lor cere ca Sinaiul să devină un legământ al harului tocmai pentru că nu putem avea o „lege a vreunui legământ făcut după Geneza 3:15”.

Suntem cu totul de acord că Dumnezeu a avut un scop îndurător prin punerea națiunii Israel sub o lege prin legământ, dar faptul acesta nu poate schimba legea legământului într-un legământ al harului. Legea, ca și legământ, era intenționată în a deveni „acul care să perforeze conștiința tocmai pentru ca firul evangheliei să avanseze și să vindece”. Oricum, pentru a împlini acea lucrarea a morții, legea a trebuit să aibă dinții unui adevărat legământ legal cu puterea vieții și a morții. Dacă Decalogul nu poate determina oamenii să se simtă pierduți în păcat și condamnați de Dumnezeu, atunci cum l-ar fi putut pregăti pe păcătos pentru evanghelie? Și cum ar fi putut ajunge să înfăptuiască o astfel de lucrare dacă nu ar fi primit autoritatea de a fi un legământ al vieții sau morții?

Teologia Legământului amestecă în permanență scopurile eterne ale lui Dumnezeu în harul electiv cu legămintele specifice și diferite pe care Dumnezeu le-a făcut, în timp și istorie, cu anumiți oameni sau națiuni. Sunt forțați să distrugă înțelesul cuvântului legământ de orice semnificație biblică și să facă imposibilă folosirea aceleași definiții uniforme pentru termen. Uneori îl lasă să însemne legământ altă dată insistă că nu poate însemna legământ ci administrație (sau administrare). Apoi forțează apariția termenului legământ în locuri în care nu trebuie să fie.

Teologia Legământului își construiește în mod literal întregul sistemul pe două greșeli deliberate. Așează două legăminte în Geneza 2 și 3 deși în nici unul dintre aceste capitole nu se face nici o mențiune cu privire la vreun legământ. Apoi cele două legăminte nedemonstrate devin baza întregului sistem al Teologiei Legământului! Dacă nu există nici un legământ al faptelor cu Adam în grădină prin care acesta ar fi putut dobândi prin ascultare viață veșnică, atunci nu ar mai fi nici o Teologie al Legământului. Dacă Dumnezeu nu a făcut nici un legământ formal al harului cu Adam imediat după cădere, atunci întreg sistemul de teologie alcătuit de Mărturisirea de Credință de la Westminster este fără nici un fundament biblic. Nu există nici o afirmație validă. Orice teolog al Legământului care este onest și cunoscător ar admite deja toate lucrurile pe care le-am spus. Aceasta ar ști că sistemul lui teologic depinde de aceste două legăminte majore „legământul faptelor făcut cu Adam înainte de cădere” și „legământul harului făcut cu Adam după cădere”. (Vezi Mărturisirea de Credință de la Westminster, capitolul VII, Secțiunea II și III)

Teologul Legământului știe de asemenea (dar recunoaște greu) că aceste legăminte majore pe care le susține sunt legăminte biblice-teologice și nici unul nu derivă din vreun text specific al Scripturii. Aceste legăminte fără susținere textuală sunt „consecința deducerii bune și necesare” a sistemului pe care trebuie să-l susțină! Legământul faptelor și cel al harului sunt cărămizile fundamentale a sistemului care le-a dedus ca și consecințe bune și necesare, iar tocmai aceste legăminte sunt folosite pentru a deveni baza unui sistem pe care încearcă să-l stabilească. Aceasta este logica circulară în forma ei cea mi gravă.

Cuvântul legământ nu poate înseamnă legământ în Evrei 8 deși Duhul Sfânt spune „legământ”. Trebuie neapărat să fie două legăminte în Geneza capitolele 2 și 3 deși Duhul Sfânt nu menționează absolut nimic, iar în Evrei 8 deși Duhul Sfânt în mod specific vorbește despre două legăminte de fapt nu avem decât un singur legământ autentic. O astfel de „interpretare” este esențială atunci când cineva pornește un sistem de teologie ale cărui deduceri de bază au fost ele însele derivate prin logică ca fiind consecințele necesare ale aceluiași sistem pe care încearcă cineva să-l dovedească. Oricum, o astfel de interpretare este atât nebiblică cât și irațională. Cineva nu se poate pur și simplu folosi de așa zisă metodă biblică-teologică pentru deducerea a două legăminte fără susținere textuală, cu scopul de a servi unui sistem teologic care este construit dreptunghiular pe acceptarea datelor, adică a celor două legăminte, pe care cineva încearcă să le dovedească.

În momentul în care cineva vede în Geneza 2 și 3 două legăminte ne biblice atunci este forțat să nege existența Legămintelor biblice Vechi și Nou despre care se menționează în Evrei 8, 2 Corinteni 3 și Galateni 3 și 4 ca fiind de fapt două legăminte distincte. Ca necesitate teologică cele două legăminte trebuie să fie două administrări diferite ale aceluiași legământ. Teologia Legământului trebuie după aceea să comită o altă eroare deliberată. După forțarea textelor din Geneza 2 și 3, trebuie mai apoi să șteargă din Scriptură adevăratul legământ biblic al faptelor (Vechiul Legământ) instituit la Sinai și să-l preschimbe într-un legământ al harului; de asemenea trebuie să șteargă și legământul biblic al harului (Noul Legământ) ratificat prin sângele lui Hristos și să-l preschimbe într-o nouă administrare a aceluiași legământ legal care a fost dat lui Israel la Sinai. Începând din acest punct teologii Legământului vor folosi fraza „legământ al harului” fără nici o susținere biblică, însă cu toate acestea ca și cum ei ar cita vreun text al Scripturii.

Când un teolog al Legământului folosește termenul „legământul harului” ceea ce el vrea să spună de fapt este „evanghelia harului” sau sigura și unica metodă a lui Dumnezeu în mântuirea oamenilor. Acesta este și motivul pentru care acesta ajunge să intituleze promisiunea seminței din Geneza 3:15 și 12:3 legământ al harului. Ceea ce vrea să spună acesta este că Dumnezeu a mântuit întotdeauna oameni prin aceeași metodă, adică doar prin har prin credință. Cu privire la acest punct suntem total de acord. Nu punem la îndoială nici măcar o secundă adevărul că Dumnezeu a mântuit oamenii întotdeauna prin har prin credință. Biblia intitulează acest lucru evanghelie. Dar de ce oare insistă Teologia Legământului să numească asta legământ al harului? De ce să distorsionezi Fapte 2:39 cu declarația lui clară  cu privire la mesajul evangheliei către toți oamenii într-un presupus legământ al harului cu părinții creștini?

Răspunsul la întrebarea respectivă este ușor. Termenul biblic evanghelie nu i-ar ajuta pe teologii Legământului așa cum fraza nebiblică „legământ al harului” o face. Dacă aceștia ar spune, „Dumnezeu a predica evanghelia harului lui Avraam și i-a promis că-l va mântui prin credință atât pe el cât și pe toți ceilalți copii ai lui care vor crede în evanghelie” atunci ar vorbi biblic și am fi de acord cu ei. Și cu toate acestea, o astfel de terminologie biblică tot nu îi oferă nici un argument pentru botezarea „copilului legământului”. Nici Hodge nu a putut găsi justificare pentru botezul copiilor fără inventarea uneori terminologii nebiblice (vezi sfârșitul capitolului 10).

Atunci când teologul Legământului vorbește despre evanghelia harului folosește terminologie biblică, însă atunci când vorbește despre un legământ al harului utilizează doar un limbaj pur teologic fără texte doveditoare. De să nu rămânem doar la terminologia biblică pentru a evita orice confuzie? De ce să adaugi la Cuvântul lui Dumnezeu lucruri care nu sunt acolo? De ce să schimbi afirmația lui Pavel „Dumnezeu i-a predicat evanghelia lui Avraam” în „Dumnezeu l-a așezat pe Avraam într-un legământ al harului”? Nu se câștigă nimic atunci când este evitat limbajul biblic și înlocuit cu termeni teologici. Cred multă confuzie și eroare ar fi evitată dacă toată lumea ar folosi termenii pe care Duhul Sfânt i-a așezat în Scriptură. De ce să distorsionezi Scripturile care într-un mod clar afirmă că „Dumnezeu i-a predicat lui Avraam evanghelia” încercând să le faci să spună că Dumnezeu l-a „așezat pe Avraam într-un legământ al harului”?

Un teolog al legământului încearcă să stabilească aceste deduceri de bază fără a folosi texte specifice din Scriptură tocmai pentru că nu există versete clare ce pot fi folosite. Trebuie să facă un cuvânt sau o frază să afirme conceptele preconcepute ale sistemului și apoi să folosească terminologia ca și cum aceasta ar veni direct din Scriptură. Verifică de câte ori utilizează Mărturisirea de credință de la Wesminster fraza „numit în mod curent” (în engleză commonly called) pentru a stabili o idee, în loc să folosească versete din Biblie. Ei nu folosesc nici un verset din Scriptură pentru că nu există nici unul care să dovedească ce vor ei. Adevărul pe care încearcă să-l stabilească nu provine din textele Scripturii ci din propriul lor sistem teologic. Atunci când folosesc expresia „numit în mod curent” ei recunosc că „nu au texte din Scriptură, dar că cei mai mulți teologi folosesc fraza respectivă tot timpul.”

Mai sunt și alte afirmații folosite pe care le regăsesc repetate în scrierile teologilor Legământului cum ar fi, „standardele bisericii noastre declară ... ” sau „cei care au alcătuit catehismul nostru detaliat afirmă corect ...” Sunt uimit cât de des scriitorii asumă că au dovedit ce trebuia dovedit doar pentru că au citat din Mărturisire sau din Catehism! Dacă ceea ce ei vor să dovedească este cu adevărat Scriptural, atunci de ce nu folosesc Scripturile în argumentarea lor? De ce nu așa: „Așa cum Duhul Sfânt spunea ... ” și apoi să citeze Cuvântul lui Dumnezeu?

Prin faptul că Dumnezeu a predicat evanghelia lui Avraam nu înseamnă neapărat că el era sub un legământ al harului pentru că atunci în aceeași măsură am putea spune că și cei din cetatea Ninive care au auzit evanghelia și ei au fost plasați de Dumnezeu sub un legământ al harului. Acest adevăr clar despre Dumnezeu care a mântuit oameni prin har, prin credință chiar dacă este un adevăr clar nu dovedește în nici un fel că Israelul a fost o națiune plasată sub un legământ al harului. Evrei 3:15–4:2 dovedește fără dubii că națiunea Israel era singura națiune fondată sub niște privilegii mari, bucurându-se de promisiunile evangheliei. Și cu toate acestea, cei mai mulți dintre ei au murit în necredință și au mers în iad. Să fii sub predicarea evangheliei harului înseamnă cu totul altceva față de a te bucura de harul promis în evanghelie. Nimeni așezat sub har nu a pierit! Să trăiești sub un legământ al harului și să ai garanția eternă în Hristos sunt sinonime în Scriptură. Cuvântul lui Dumnezeu nu vorbește niciodată despre oameni așezați sub legământul harului care să sfârșească în iad.

Israel s-a bucurat de privilegii unice de care nici o altă națiune nu s-a bucurat vreodată. I s-a predicat evanghelia așa cum nu i s-a predicat nici unei alte națiuni. Legământ legal de la Sinai a fost doar Israelului:

Domnul, Dumnezeul nostru, a încheiat cu noi un legământ la Horeb. Nu cu strămoșii noștri a încheiat El legământul acesta, ci cu noi, cei ce suntem în viață astăzi. Domnul v-a vorbit față în față pe munte, din mijlocul focului. (Deuteronom 5:2-4 NTR)

După aceste afirmații regăsim a doua dare a celor zece porunci (Vechiul Legământ). Scripturile Noului Testament sunt foarte clare atunci când vorbesc despre scopul principal al legământului legal, adică despre statutul de „îndrumător” în convingerea de păcat a Israelului în vederea îndreptățirii (Galateni 3:24, 25; Romani 5:20; 7:1-11). Legământul legii pentru Israel a fost slujitoarea evangheliei harului, iar în același timp una dintre cele mai mari binecuvântări pe care Dumnezeu le-a oferit-o. Și cu toate acestea este o mare diferență între scopul plin de îndurare a lui Dumnezeu și un legământ al harului. Nu regăsim nici o picătură de har în Legea legământului făcut la Sinai care spunea „fă sau mori” , însă cu toate acestea exprima har din partea lui Dumnezeu care le-a dat-o. Legea legământului a slujit scopului harului prin distrugerea oricărei de speranțe de mântuire prin fapte. Scripturile Noului Testament sunt foarte clare atunci când vorbesc despre scopul lui Dumnezeu în darea aceste legi și plasarea Israelului sub ea (Romani 5:20; Galateni 3:24). Confuzia cauzată de încercarea preschimbării legământului legal de la Sinai într-un legământ al harului devine cu totul evidentă atunci când cineva încearcă să înțeleagă afirmația lui Pavel, când acesta insista să dovedească că funcția principală hotărâtă de Dumnezeu a legii era moarte prin convingerea de păcat (2 Corinteni 3). Contrazicerile dintre susținătorii Teologiei Legământului în interpretarea acestora aspecte sunt uimitoare. Găsiți și citiți, de exemplu, perspectivele conflictuale ale lor cu privire la afirmațiile lui Pavel din Romani 6:14, atunci când spunea că „voi nu sunteți sub lege, ci sub har.”

Este uimitor să văd cum susținătorii Teologiei Legământului nu pot vedea că legea nu ar fi putut să împlinească scopul pregătirii păcătoșilor pentru har decât dacă ar fi avut un statut de legământ legal. Fără sabia care amenința cu o moarte dreaptă pentru încălcarea legii, legea nu ar fi fost decât un sfat bun. Cum se poate ca o lege care era „regula de viața plină de îndurare pentru un grup de oameni răscumpărați” să pregătească păcătoșii pentru mântuire? În cele din urmă, Teologia Legământului se împotmolește înțelegând greșit scopul și funcția legii în ambele dispensații ale legământului. Răstălmăcește cu totul scopul harului lui Dumnezeu cu un legământ al harului imaginar. Primul este biblic și poate fi dovedit textual. Cel de-al doilea este pur teologic și poate fi dovedit doar prin logică. Primul, adică scopul plin de îndurare al lui Dumnezeu, este una dintre cheile în înțelegerea unității Cuvântului. Cel de-al doilea, un legământ al harului făcut în timp și istorie, este cheia fabricată de necesitatea logică care va închide pe cineva într-o structură teologică și va conduce la dezastre repetate mereu și mereu în istoria bisericii.

ANEXA 4. O EXPUNERE A TEXTULUI DIN FAPTE 2:39 ȘI DESPRE BOTEZUL COPIILOR

Căci promisiunea este pentru voi, pentru copiii voștri și pentru toți cei ce sunt departe, în oricât de mare număr îi va chema Domnul, Dumnezeul nostru! (Fapte 2:39 NTR)

Luați în considerare câteva obiecții clare cu privire la folosirea textului din Fapte 2:39 în vederea susținerii botezului copiilor:

1. Petru se adresează unor necredincioși, ci nu unor părinți creștini. El le spune unor păcătoși convinși de păcat cum pot să fie mântuiți și nu le oferă asigurări unor părinți credincioși cum că copii lor ar fi parte a legământului. Acel pentru voi pe care îl regăsim în „promisiunea este pentru voi” face referire la necredincioși care întreagă ce trebuie să facă pentru a fi mântuiți. În următorul verset, Petru îi încurajează pe cei nemântuiți să se „mântuiască din mijlocul generației corupte” (Fapte 2: 40). Cum se poate ca un îndemn la pocăință pentru păcătoși să fie răstălmăcit și considerat o promisiune pentru părinții creștini (cum că ai lor copii sunt într-o relație specială de legământ cu Dumnezeu)?

2. Promisiunea din Ioel pe care o folosește Petru, anume „oricine va chema numele Domnului va fi mântuit”, nu poate în nici un fel conectată cu botezul copiilor mici. (În Romani 10:13 unde Pavel de asemenea citează Ioel 2:32 demonstrează cum promisiunea rostită de Ioel și citată de Petru este promisiunea evangheliei către toți necredincioșii, fie evrei, fie neamuri.) Aici este o ilustrație clasică a lucrurilor pe care le-am afirmat mai devreme cu privire la teologia biblică vs. fraze precum legământ al harului. Declarația pe care Petru o face cu privire la promisiunea evangheliei harului pentru necredincioși nu poate fi răstălmăcită într-un legământ pe harului pe care Dumnezeu îl face cu părinți credincioși și cu toate acestea tocmai acest lucru îl face Teologia Legământului.

3. Copiii celor credincioși nu au în nici un fel mai multe promisiuni unice față de păgâni. Petru a înțeles promisiunea evangheliei cu privire la oricine ca vorbind despre trei grupuri distincte. Promisiunea „oricine va chema numele Domnului va fi mântuit” este oferită următoarelor persoane:

A. Vouă, celor neconvertiți, dar care sunteți convinși de păcat; și aceeași promisiune este;

B. Copiilor voștri, dacă se pocăiesc și cred; și tot la fel aceeași promisiune este;

C. Tuturor acelora care sunt departe în țări păgâne, dacă se pocăiesc și cred în aceeași Evanghelie.

Să ne uităm din nou la comparația dintre profeția lui Ioel și interpretarea lui Petru:

Ioel 2: 32 NTR

Fapte 2: 38- 40 NTR

Și se va întâmpla

Căci promisiunea este pentru

atunci oricine va chema Numele Domnului

voi, pentru copiii voștri și pentru toți cei ce sunt departe

va fi mântuit

veți primi darul Duhului Sfânt (v. 38)

mântuiți-vă (v. 40)

și printre supraviețuitorii (rămășița) pe care îi cheamă Domnul

în oricât de mare număr îi va chema Domnul, Dumnezeul nostru

Observați cât de clar interpretează Petru cuvintele oricine și în oricât de mare număr. Ceea ce declară Petru este: așa cum toți oamenii fără excepție (inclusiv copiii legământului) sunt păcătoși pierduți vinovați care au nevoie de mântuire; așa că toți oamenii fără excepție sunt invitați fără plată să creadă în singura evanghelie a harului pentru a fi mântuiți. Petru arată că mesajul evangheliei este acum pentru toți oamenii fără excepție și nu doar evreilor. Acum nu există decât o singură categorie de oameni pierduți înaintea lui Dumnezeu. Din punct de vedere fizic nimeni nu într-o categorie specială. Avem doar un singur mesaj al evangheliei care este valabil pentru toți oamenii fără excepție sau diferențe. Nu există așa numiți copii neregenerați păgâni și copii ai legământului neregenerați cu promisiuni diferite. Avem aceeași evanghelie pentru toți cei pierduți.

4. Ultima frază „în oricât de mare număr îi va chema Domnul, Dumnezeul nostru” trebuie să fie aplicat tuturor acestor trei categorii menționate în text. Petru spune, „în oricât de mare număr va chema Domnul dintre voi, dintre copiii voștri și dintre toți cei ce sunt departe.” Este chemarea eficace suverană a lui Dumnezeu în toate aceste trei categorii care determină adevăratele obiecte ale promisiunii. Singurul lucru care determină dacă o persoană este în sau sub har este alegerea eternă a lui Dumnezeu, iar sigurul lucru care dovedește acest lucru în timp este chemarea eficace a Duhului Sfânt. A fi sub un legământ al harului nu are nimic de-a face cu nașterea fizică. Nu trebuie să distrugem oferta universală a evangheliei harului fără plată a lui Dumnezeu prin preschimbarea acestuia într-un presupus legământ al harului dat în mod exclusiv părinților creștini și seminței acestora. Și de asemenea nu trebuie răstălmăcim doctrina alegerii suverane a lui Dumnezeu considerându-i pe copiii fizici ai credincioșilor ca făcând parte dintr-o categorie specială spirituală înaintea lui Dumnezeu prin naștere și botez.

Un certificat de naștere care dovedește faptul că cineva s-a născut într-o familie dreaptă nu îl face pe acesta un copil al legământului. Repet, textul din Scriptură promite aceleași lucruri copiilor păgânilor născuți departe pe care le promite copiilor născuți în cămine creștine. Promisiunea din Fapte 2:39 este oferită în mod egal păgânilor, ascultătorilor și copiilor acestora.

5. Oamenii cărora se adresează Petru în Fapte 2:39 încă sunt necredincioși în 2:40 dar se convertesc și se botează în 2:41. Din punct de vedere exegetic este imposibil să faci ca textul din 2:39 să faci să se refere la părinți creștini. O astfel de folosire greșită a textului nu este posibilă decât dacă interpretezi cu totul greșit promisiunea pe care Dumnezeu i-o face lui Avraam și seminței lui.

Nu este accidental să vezi cum hiper-calvinismul și conceptul puternic al „seminței legământului” merg mână în mână. Este imposibil să nu sfârșești cu evanghelii diferite atunci când gândești și vorbești în termenii copiii legământului și copiii ai nici un legământ. Într-o evanghelie, adică în cea pentru copilul legământului, se va include Dumnezeu sigur de iubește, iar în cealaltă, adică pentru copilul care nu este în nici un legământ, se va spune că Dumnezeu te iubește doar dacă ești unul dintre aleși.

Cred că din punct de vedere istoric se poate dovedi că una dintre problemele majore ale folosirii textului din Fapte 2:39 pentru susținerea botezului copiilor mici este tocmai această confuzie care se face cu privire la mesajului evangheliei harului către toți oamenii. Termenul „sămânța” pe care îl regăsim în Fapte 2 nu face referire nici la evreii fizici, nici la copiii părinților creștini. Sămânța despre care se vorbește în tot capitolul este Domnul nostru Isus Hristos. El este adevărata Sămânță căreia I-au fost făcute promisiunile, iar mesajul întregului capitol, în mod special al versetului 39, este că promisiunea făcută seminței a fost împlinită – Răscumpărătorul Mesia a venit – crede în El și fi mântuit indiferent cine ești.

Evanghelia harului trebui predicată oricărui care crede, nu doar unei națiuni sau unui grup sau unor copii fizici. Nu există o așa zisă comunitate a legământului din care să facă parte toți copiii fizici. Nu mai există nici un alt grup care să se poate atârna de vreo revendicare sau de vreun privilegiu datorită nașterii.  Nu există decât un singur statut înaintea lui Dumnezeu – vinovăție, indiferent de părinți. În același timp nu avem decât un singur mesaj al evangheliei pentru orice păcătos vinovat: pocăiește-te și crede! Acesta este singurul mesaj pe care trebuie să-l predicăm copiilor credincioșilor și a celor necredincioși.

Acestea sunt lucrurile pe care le afirmă Petru în Fapte 2:39! Nu distruge oferta universală a evangheliei prin răstălmăcirea acestor cuvinte într-o promisiune făcută doar părinților creștini!

NOTE BIBLIOGRAFICE ȘI EXPLICATIVE

1. Ar trebui să menționez încă de la început că această carte presupune că cititorul este familiarizat cu teologia și termenii teologici. Cei care au fost expuși doar unui singur punct de vedere teologic vor găsi această scriere anevoioasă. Ea a fost scrisă în mod special pentru cei care sunt familiarizați atât cu Dispensaționalismul, cât și cu Teologia Legământului, dar nu au un angajament total față de una din ele. Acest material va fi de interes special pentru cei implicați în discuțiile prezente pe marginea Legii și Harului.

2. Baptiștii cred în botezarea fiecărui copil inclus în promisiunea făcută cu Avraam și sămânța sa. Cu toate acestea, ei insistă că credința mântuitoare este pre-recuzita și singura dovadă că persoana respectivă este sămânța lui Avraam și un moștenitor al acelei promisiuni.

3. Cu toate acestea, relațiile lui Dumnezeu cu națiunea lui Israel a fost pe baza scopurilor Sale răscumpărătoare care au implicat folosirea acestei națiuni în acele scopuri. Nu trebuie să ne imaginăm că tot ce a fost implicat a fost aspectul „genealogiei fizice” (Deuteronom 7:6-12; 8:19; 9:3-6; 10:12-15) și să eșuăm în a observa legătura cu scopul general al lui Dumnezeu de mântuire a aleșilor Săi.

4. Acest pasaj vorbește de mânia lui Dumnezeu fiind asupra naturii noastre. Pavel vorbește despre el precum și despre aleșii dintre Neamuri. Dragostea eternă a lui Dumnezeu în alegere nu ne-a ferit prin ea însăși de a fi sub mânia lui Dumnezeu până la timpul la care am fost aduși la încredere personală în Hristos. Dacă botezul pruncilor nu poate da copilului o nouă natură, el rămâne sub mânia lui Dumnezeu până el crede Evanghelia.

5. Suntem de acord cu mulți puritani care au spus: „Legea a fost servitoarea Evangheliei. A fost acul de argint care a deschis gaura pentru ca ața de aur a Evangheliei să îl urmeze.” Cu toate acestea noi insistăm că dacă Legea nu a funcționat în interiorul conștiinței cu statutul deplin al unui legământ legal, ea nu a putut săvârși acea lucrare de convingere necesară.

6. Pentru o bună schiță a legămintelor biblice majore, vezi tabelul de la pagina 19 a The NIV Study Bible. The NIV Bible Study, New International Version (Grand Rapids: Zondervan Bible Publishers, 1985)

7. Lewis Sperry Chafer, revizuit de John F. Walvoord, Major Bible Themes, (Grand Rapids, Zondervan Publishing House, 1974), 145.

8. Walter Chantry, The Two Covenants, Covenant of Works and Covenant of Grace, (Carlisle, PA, Published by Grace Baptist Church) pp. 1,8.

9. C.I. Scofield, ed., The First Scofield Reference Bible, (Westwood, NJ: Barbour and Company, Inc., 1986), p. 25

10. Trebuie să separăm Israelul ca națiune fizică având legăminte naționale speciale, de Israelul ca un popor „iubit din pricina părinților [și a Tatălui]”. Cartea Romani pare să lase suficient loc pentru o trezire a credinței evangheliei în mijlocul poporului evreu în ultimele zile.

11. Scofield Reference Bible, p. 185.

12. G.I. Williamson, The Shorter Catechism Volume II: Questions 39-107, (Nutley, NJ: Presbiterian and Reformed Publishing Co., 1970), p. 8

13. Protoevangelium: literal, protoevanghelia; primul anunț al răscumpărării care avea să fie realizată în și prin Hristos, dată în mod figurat lui Adam și Evei în cuvintele lui Dumnezeu adresate șarpelui, „Vrăjmășie voi pune între tine și femeie, între sămânța ta și sămânța ei. Aceasta îți va zdrobi capul, și tu îi vei zdrobi călcâiul.”“ (Geneza 3:15). În federalismul reformat, este inițierea legământului harului. (Richard A. Muller, Dictionary of Latin and Greek Theological Terms, Baker, p. 251)

14. Un exemplu al confundării legământului răscumpărări cu legământul harului făcut de teologii Legământului, vezi J. David Gilliland, Jonathan Edwards on Biblical Hermeneutics and „Covenant of Grace”, publicat de New Covenant Media. În această bătălie cu „legământul de jumătate-de-drum”, Edwards insista că un copil nu poate fi în nici un sens considerat în legământul harului până când nu demonstrează o pocăință și credință vie.

15. Din Constituția Bisericilor Asociației Generale a Baptiștilor Regulamentari amendată în 1972.

16. C.I. Scofield, ed., The First Scofield Reference Bible, (Westwood, NJ: Barbour and Company, Inc., 1986), p. 25

17. Gordon H. Clark, First Priciples of Theology, unpublished manuscris, p. 402

18. John Brown, An Exposition of Galatians, Banner of Truth Trust, p. vii

19. Trebuie să ne reamintim întotdeauna că Westminster Confession of Faith este atât un document politic cât și unul religios. Cei care au alcătuit mărturisirea, au scris un document legal care să guverneze societatea în același sens în care Congresul Statelor Unite scrie legi. Mărturisirea a fost în natura ei religioasă, dar totuși ea a fost un document secular de guvernare. Oamenii „bisericii” (Adunarea Westminster), cei care au scris mărturisirea, au fost însărcinați de „oamenii politici” (Parlamentul) să procedeze astfel, iar Parlamentul avea să aprobe mărturisirea înainte ca ea să poată fi folosită. Odată aprobat de Parlament documentul a fost parte a legilor civile ale țării. Mărturisirea a fost terminată de Adunarea Westminster (corpul religios) fără nici un text scriptural doveditor. Textele doveditoare scripturale au fost adăugate câteva luni mai târziu.

20. Apocalipsa 3:7 clarifică faptul că în momentul prezent Hristos are în posesie „cheia lui David” folosind-o.

21. Cuvântul cheie în ultima propoziție este în totalitate. Nimic din ceea ce am spus nu epuizează posibilitatea ca premilenismul istoric să fie adevărat. Psalmistul nu neagă prezența suveranității lui Dumnezeu atunci când se roagă lui Dumnezeu să-și manifeste puterea Sa suverană. Tot astfel, a crede că va fi o viitoare revelare vizibilă a domniei lui Hristos peste întreg pământul, nu este o negare a prezentei domnii a Lui. Nu trebuie să fim forțați de o poziție „fie/ori” sau de o „prezentă” ori „viitoare” împărăție. Ar putea fi ca ambele să fie adevărate, ar putea fi „deja/nu încă.”

22. Acesta este doar unul din multele texte care dovedesc că „zilele gloriei lui Hristos” nu așteaptă o viitoare împărăție, ci au început atunci când El s-a înălțat la cer și a stat la dreapta Tatălui Său.

23. Dacă un premilenist este pe deplin consecvent, atunci el nu poate avea împlinită nici o profeție legată de împărăție înainte de cea de-a doua venire a lui Hristos. Tot astfel, dacă un amilenist este total consecvent, el nu poate avea nici o profeție legată de împărăție împlinită după ce vine Hristos. Este imposibil să folosești cuvântul mileniu pentru a desemna vreun sistem profetic fără să creezi contradicții și confuzie. Trebuie să vorbim în termenii „Împărăției” în loc de ai „Mileniului”, iar când facem aceasta, vom realiza că Împărăția a venit deja și Împărăția încă trebuie să vină. Acest lucru este denumit „deja/nu încă”. Totuși, trebuie să adăugăm că atunci când un amilenist și un premilenist spun „deja/nu încă”, ei se referă la două lucruri diferite.

24. Este la fel de cinstit să spunem că unii dispensaționaliști par să zugrăvească un israelit din trecut care stă în cortul său studiind hărțile lui Charles Larkin sau notele din Biblia Scofield.

25, The Works of John Owen, vol. IX, (Edinburgh: The Banner of Truth Trust, 1989), pp. 59, 60.

26. J.I. Packer face o prezentare excelentă a acestei sublinieri în cartea sa Knowing God (Downers Grove: Inter Varsity Press, 1973) pp. 182-184.

27. Am dezvoltat semnificația lui Matei 27: 50, 51 într-o lucrare intitulată Preoția mai bună a lui Hristos. Aceste versete, împreună cu cele din Evrei 8: 6, sunt unele dintre cele mai importante cuvinte ale Noului Testament pentru înțelegerea legămintelor biblice și relației dintre lege și har.

28. Robert Haldane, Commentary on Romans, (Publisher unknown), p. 444.

29. Avem un mesaj „John Bunyan și Legea” care este disponibil la Sound of Grace atât pe casete audio cât și video.

30. Pentru o expunere excelentă a acestui punct, vezi lucrarea lui Dr. J. David Gilliand, Jonathan Edwards on Biblical Hermeneutics and the „Covenant of Grace”, New Covenant Media, 1998

31. Dispensaționalistul nu va accepta revelația Noului Testament cu privire la ceea ce a fost în inima lui Avraam, iar Teologia Legământului insistă în citirea acestei revelații înapoi în Scripturile Vechiului Testament.

32. Acesta este miezul problemei. Dumnezeu nu a lepădat o națiune fizică și apoi a înlocuit-o cu o biserică fizică. El a împlinit adevărata promisiune făcută lui Avraam prin crearea unei națiuni regenerate spiritual, Trupul lui Hristos.

33. Charles Hodge, A Commentary on Romans, (Edinburgh: The Banner of Truth Trust, 1989) p. 303.

34. Ibid., pp. 304- 306

35. Ibid., p. 306

36. … printre iudei [pedobaptiști] era răspândită părerea că din moment ce promisiunile lui Dumnezeu i-au fost făcute lui Avraam și seminței sale, toți descendenții lui naturali, pecetluiți ca atare prin ritualul circumciziei[botezului], vor moșteni cu siguranță binecuvântările [legământului] …

37. Pentru o discuție lărgită despre lege și conștiință vezi articolul „John Bunyan’ View of the Law” publicat de Sound of Grace. Acest mesaj este atât audio cât și pe casete video.

38. Dr. Martin Lloyd-Jones pune următoarele cuvinte în gura celor care obiectau împotriva doctrinei lui Pavel a „libertății față de lege”: „Imediat oponenții lui ridică ciomegele și spun, Cu siguranță acestea sunt afirmații foarte greșite și foarte periculoase; dacă ai de gând să abrogi Legea și să nu mai ai nimic de a face cu ea, cu siguranță că vei termina cu orice garanție a dreptății și trăirii și comportamentului sfânt. Sfințirea este imposibilă fără Lege. Dacă tratezi Legea în felul acesta și o dai la o parte, și te și mai bucuri în a face asta, nu vei încuraja oare fărădelegea și nu-i inciți pe oameni să trăiască o viață păcătoasă? Ei cred că Legea a fost o mare garanție a trăirii curate și a sfințirii.” D.M. Lloyd-Jones, Romans, The Law: Its Function and Limits, (Grand Rapids, Zondervan Publishing House, 1973) p. 4.

39. Charles Hodge, Systematic Theology, vol. III (Grand Rapids: Wm. B. Eerdmans Publishing Company, 1970) p. 548

40.  (Ibid., pp. 546, 547).

41. Westminster Confession of Faith, Capitolul I, Secțiunea VI, (Inverness: The Publications Committee of the Free Presbyterian Church of Scotland, 1976) p. 22

42. Cf. John G. Reisinger, Tablets of Stones, pp. 40, 41

43. The Westminster Confession of Faith (Inverness: The Publications Committee of the Free Presbyterian Church of Scotland, 61976).

44. Lewis Sperry Chafer, revizuită de John F. Walvoord, Major Bible Themes (Grand Rapids: Zondervan Publishing House, 1974). Poziția dispensaționalistă pe scurt poate fi găsită și în Temele Biblice de la finalul traducerii Bibliei în limba română realizată de GBV în 1989 (n.tr.)

45. C.I. Scofield, ed., The First Scofield Reference Bible, (Westwood: Barbour and Company, Inc., 1986), p. 5

46. Pavel arată că toți oamenii fără excepție sunt vinovați înaintea lui Dumnezeu (Romani 1:18-3:19) fără a face referință sau fără a apela la ajutorul dispensațiilor.

47. Cineva aflat în dispensația a doua sau a treia nu va putea să pretindă că el nu a avut atât de multă oportunitate pe cât a avut cineva din dispensația a cincea sau a șasea care a avut revelație suplimentară? Argumentul omului bogat din Luca 16:27-31 nu a fost bazat chiar pe această premisă?

48. Walter Chantry, The Two Covenants, Covenant of Works and Covenant of Grace, (Carlisle, Published by Grace Baptist Church).